245 



a šesti dolejších sloliíek. Rypák jest velmi krátký, může se ale prodloužiti, a jakkoliv 

 prslu nemá, pi^edce k uchopení tenkých větví slouží. Velmi známý jest amerikánský 

 tapír (Tapirus americanus), jenž obývá lesy jižní Ameriky od Kordiller až k moři. Do- 

 sahuje výšky 3 střevíců a délky 6 střevíců. Barva jeho jest šedohnědá, chlupy 

 krátké jak u koňů, na silné s obou stran stlačeném krku tvoří hřívu. Kůže jest tlustší 

 nežli volská. 



Ačkoliv toto zvíře jcsl velmi obyčejné v jižní Americe a velmi oblíbený před- 

 mět honby, předce jen v málo evropských sbírkách se nachází a do žádných menažerií 

 nepřichází. Ve dne spí lapír v houští, v noci běhá po lesích, pase se travou, melouny 

 a palmovým listím. V mládí chyceni přivyknou velice k člověku, rádi se trou o trámy 

 a zdi jako svině, a bývají velmi nakloněni těm, kteří je na zádech škrabou. Nikdy 

 nekouše tapír, a Irápí-li ho děti, dává jen slabé hvízdání slyšeti. Španělové a Indiáni 

 v jižní Americe ho k jízdě a k tažení ještě neupotřebili, ačkoliv se zdá, že by při 

 své síle, pohyblivosti a krotkosti nemalé služby člověku prokazovati mohl, ač jeho 

 duševní >lohy sotva vloliy svině přesahují. Ostatně všecko žere, co se mu dává, i maso. 



Až posud byli tapírové od tamějších obyvatelů jen k zábavě držáni, k čemuž 

 tak veliké a trochu nečistotné zvíře nepříliš se hodí, též škodu nemalou činí , an 

 plátno, papír, a všecko, co se mu nahodí, rozkousá i zdi kazí. V listopadu dostává jen 

 jedno mladé 24 palců dlouhé a dlouhou srstí pokryté, barvy kaštanové s bílými plá- 

 mkami a proužky jako kalouch. Matka vodí své mládě sama, ale nechrání je, proto že 

 se neumí brániti. Na outěku neběží po cestách, nýbrž vrazí hned do houští, kde s hla- 

 vou k zemi nakloněnou křoví rozdělí. Tapírové se honí pomocí psů, též je střílí na 

 čekání v melounových polích v noci. Princ Wiedský měl na své cestě v Brasilii mnohou 

 příležitost tapíry pozorovati. Častokráte viděl tato zvířata ráno v řekách, kde je z da- 

 leka pro jejich hřívu a ohnutý krk za koně měl. Také v jezerech rádi se koupají, 

 a z oustí řek daleko do moře plávají. Když slunce výše vystupuje, skrývá se tapír 

 do lesů a chová se tiše, zvláště v lesích blíže lidských obydlí. Jen v největších pra- 

 lesích potká myslivec někdy tapíra, a tu bývá tak plachý, že jak mile člověka spatří, 

 na zdařbůh do houští se vrhne, až i někdy v hustém křoví se chytí. Ostatně nevy- 

 drží dlouho běžet a chrti ho vždycky doslanou. V noci začíná své rejdy po lesích 

 a do polí a zahrad, kde zvláště škodlivý bývá kávovým sadům ; a sice necválá v noci 

 maně skrze křoví a houšti, nýbrž po ušlapaných stezkách jako svině s ohnutými zády 

 a rypák k zemi strká. Stezky ty opouští jen, když nějakého nepřítele na blízce cítí. 

 Pro svoje chutné maso, pro škodu, kterou činí v polích , a pro kůži, z které se nejtr- 

 vanlivější uzdy a biče zhotovují, často se honí. Indiáni zavěšují si kopyta jeho okolo 

 krku, což prý jest dobrý prostředek proti padoucí nemoci. 



Jiný druh tapirů (Tapirus Roulini) obývá vyšší krajiny jižní Ameriky a nachází 

 se v Kordillerech všude v lesích a na velikých, travou porostlých plochách tohoto po- 

 hoří, nejvíce 7000 až 8000' nad mořem. Rozeznává se od obyčejného tapíra již svou 

 hustou tmavohnědou srstí, která na krku žádnou hřívu netvoří. Jen na dolejším pysku 

 jest velká bílá plámka. Krk jest docela oblý. Rypák nemá vrásek a není pohyblivý. 

 Horský tapír pase se ve dne ve velikých stádech. Tito dva druhové byli v Evropě již 

 od časů odkrytí Ameriky známi; teprv na začátku tohoto století našel se třetí druh 

 v Starém světě, a to ve východní Indii, která předce od dávných časů byla probádána 

 od evropských cestujících, 



