2^6 



Co do barvy liší se indický lapír od imierikánskBho velikou bílou plámou, která 

 od ramen přes záda a k stranám jde a jako šabraka vyhlíží; nohy, bHcho a hlava jsou 

 hnědó, jen uši laké bílé. Chlupy má sporií, krátké a lesknavé, krk docela oblý a bez 

 hřívy. Lebka indického tapíra valně se liší od lebky obyčejného amerikánského, podobná 

 ale jest k lebce horního, který beztoho i nedostatkem hřívy a oblým krkem k indickému 

 se přibližuje. Profil lebky obou těchto druhů liší se od oné lesního zvláště tím, že čelo více 

 jest klenuté a nosní kost nahoru strmí, čímž se více podobá k nosorožcové lebce (obr. 1.), 

 jen že zase zuby docela jsou jako u obyčejného (obr. 3), Mysleme si pak tu lebku kůži 

 pokrytou, a místo nad čelistnimi a mezičelistními kostmi od nosní kosti začínaje rypá- 

 kem vyplněné, a spatříme u indického a u horního tapíra mnohem klenutější hlavu. In- 

 dický tapír liší se ještě od obou amerických druhů tím, že zadní končetiny skládají su 

 z delších kostí než přední, tak že tělo trochu ku předu jest sníženo. Vlast jeho jest 

 poloostrov Malakka i ostrov Sumatra, kde v lesích žije. Mladý bývá černý s bílým bři- 

 chem a s bílými čárami na zádech, starý černý anebo hnědý s bílou šabrakou, jak 

 jsme ho již popsali, a v nejvyšším stáří změní se bílá barva šabraky v popelavou. Samec 

 bývá 7 střevíců dlouhý, samice 8, poměr to, který u ssavců jest velmi řídký, nebof vždy 

 bývají samci větší nežli samice. Známo, že u dravých ptáků naopak samec vždycky 

 menší jest nežli samice. Spůsob živobytí jest u indického tapíra docela ten samý jak 

 u amerikánského, jen to se pozorovalo v zkrocených v Kalkuttě a Barrakpuru, že nikdy 

 neplovou, nýbrž jen na dně vody běhají. Očekávati lze, že co nejspíš i v Číně se jiný 

 rod tapírů najde, nebof v čínských přírodopisech nacházejí se obrazy tapírů bílých s ve- 

 likými černými skvrnami jako strakoše, kteří prý v lesích západní Číny žijí. Zkamenělé 

 zbytky tapírů nac'iázeji se v Americe i v Evropě, ale bývají velmi špatně zachovalé, 

 tak že z jednotlivých kosi.' a zubů zde onde nalezených snad více druhů nežli potřebí 

 se dělalo. V třetihorním písku v Německu našly se lebky tapíra , který mnohem menši 

 musel býti nežli led v Americe a v Indii žijící. V podobě lebky blíží se k indickému. 

 Zuby, bezpochyby tonlu samému druhu náležející, našly se v Bribirskem hnědém uhlí 

 v Chorvatsku. Zbytky obrovských tapírů, kteří snad velikosti slonů dosahovali, našli se 

 v Brasilii. 



Nejblíže tapírům stojí vymřelá palaeotheria (dávnozvěrové). Postava jejich byla ští- 

 hlejší, nohy, krk a hlava delší, tak že poněkud ku koňům podobni býti museli, jen že 

 z lebky dá se uzavírali na pohyblivý rypák. Oči měli velmi malé ; nohy všech čtyř 

 končetin měly jen i/i prsty, ze kterých prostřední byl mnohem delší, tak že prostranní 

 sotva země se dotýkaly. Zuby co do číslových poměrů docela souhlasí s tapírovými, 

 jen u některých druhů bylo nahoře toliko šest stoliček místo sedm'. StoUčky jsou velmi 

 podobny k nosorožcovým, majíce dvě stužky a díru jakoby vyžrány byly ; jen v dolejší če- 

 listi mají shora viděny podobu poloměsice. Palaeotheria žila na začátku Lřetihorní periodyi 

 když ještě nebylo ani tapírů ani nosorožců ani koňů (slonové, hrochové a svině teprv ku 

 konci třetihorní epochy se zjevilil, i zdá se, že zastupovala tato zvířata, neb v novějších 

 vrstvách třetihorních již se nenacházejí. Zbytky jejich až posud jen v Evropě se našly. 



Uvedu zde několik hlavních druhů. Tlustý dáynozvěr (Palaeotherium crassum) měl 

 nízkou lebku a v poměru k ostatním palaeotherium velmi tlusté kosti končetin. DosahoVal 

 výšky svině, ku které se i bezpochyby nejvíce podobal. Nalézá se v Pařížské sádře 

 a v hnědém uhlí Aptském ve Francouzsku. Na těch samých místech našly se kosti dávno- 

 zvěru prostředního (Palaeotherium medium), jenž byl té samé vclikosli, ale s mnohem 



