248 



v dolejší dva proslřední, a u starýdi zvíral i tyto až na kořeny se setřou. Stoliček 

 jest nahoi^e a dole sedm. Dolejší stoličky skládají se každá ze šesti vyrýšenin, ve dvě 

 podélní řady po třech postavených, které setřením zmizí, tak že tyto řady potom 

 jako dva srpy anebp poloměsíce kostěné látky v emailu těla zubního leží. Hořejší sto- 

 ličky jsou člverhrané s dvěma služkami, mezi kterými na vnitřní straně hluboká 

 jáma se nachází, jako ve vyžrané člověčí stoličce. Krční obratle jsou v poměru mno- 

 hem kratší než u tapírů, zadní obratle mezi rameny mají velmi dlouhé trny. Žebra, 

 kterých jest 19—20, jsou velmi dlouhá, tlustá a silně ohnutá. Kosti končetin jsou 

 velmi tlusté a poměrně kratší než u tapírů, zvláště co se týče prstních kostí a kopyt (č. 6. 

 (obr. ,3., noha nosorožce). Kůže jest velmi tlustá, na některých místech, k. p. na břiše, až 

 na palec, při tom velmi pohyblivá a kožními svaly opatřená. U nynějších druhů jest 

 docela hladká, jen na uších a na špičce ocasu stojí několik dlouhých žíní. U jednoho 

 vymřelého druhu ale byla kůže hustou srstí a pod ní vlnou pokryta. Roh nosorožců 

 skládá se z tenkých vláken rohové látky jako ze srostlých vlasů. Nosorožci žijí poje- 

 dině anebo v malých houfech, nikdy v stádech jako slon, v mokrých lesnatých kraji- 

 nách Afriky a jižní Asie. V předpotopních časech nacházeli se v celé Evropě a v se- 

 verní Asii, též v Americe. Druhy nosorožců rozdělují se podlé počtu rohů ve dvě tlupy. 

 K první s dvěma rohy náležel vymřelý druh Rhinoceros tichorhinus, tak nazvaný od ře- 

 ckého ruxoi (přehrada) a é/í(nos), proto že pod nosní kostí, jak ji vidíme v obr. 3. od in- 

 dického nosorožce, přehradní kosf, která nozdry oddělovala, nad čelistními kostmi leží. 

 U nynějších nosorožců zastává chruplavka místo přehrady kostní. Mimo to se vyznačuje 

 Rhinoceros tichorhinus hustou srstí, která ho proti nehodám severního nebe, pod nímžto 

 žil, chránila. Hlava byla ještě delší a po stranách stlačenější, nežli u ostatních druhů. 

 Rohy byly velmi dlouhé, přední měl 3 střevíce, zadní asi střevíc délky. Tento noso- 

 rožec žil za čas potopy v prostřední a v severní Evropě a v Sibiři, kde spolo s ma- 

 mutem jeden z nejobecnějších tlustokožnatců byl. Též v Němcích, u nás, v Anglii a ve 

 Francouzích lebky a celé kostry jeho se našly. Zajímavý nález učinil přírodozpytec 

 Pallas v severních částech Sibiře r. 1771. Našel totiž v zmrzlém písku na břehu řeky Vi- 

 luje celou zmrzlou mrtvolu nosorožce. Hlava i nohy přišly do Petrohradu. Byly po- 

 kryty hrubou hnědou srstí z dlouhých chlupů sestávající, pod ní byla tenší vlna. Ře- 

 záky u tohoto rodu skoro docela se ztrácejí. K onomu vymřelému nejpodobnější jest 

 nosorožec dvourohý afrikánský, Rhinoceros bicornis, jen že má kratší tělo i hlavu, 

 a že přehrada nosní mu schází, tak že nosní kosf svobodně do výšky stojí. Délka zví- 

 řete obnáší 11 — 12 střevíců, kůže, až 1 '/j palce tlustá, jest tmavohnědá, hladká a bez 

 záhybů. Řezáky jsou v obou čelistech nahoře dva, an dva postranní vypadají ; dole zů- 

 stávají čtyry. Uši jsou velmi veliké a pohyblivé, oči malé, přední roh až IVs střevíce, 

 zadní Yj střevíce dlouhý. Jak jsme již u slonů viděli, že nynější rody jenom na kra- 

 jiny pod obratníky se obmezují, an vymřelí i severní části země obývali, tak jest 

 i u nosorožců. Dvourohý nosorožec nachází se jen v jižní části Afriky od předhoří 

 Dobré naděje až k pusté Sahaře. 



Nejlepší zprávy o dvourohém nosorožci podali Švéd Sparrmann, Angličan Bruče 

 a Francouz Levaillant. Sparrmann konal svou cestu ve východní části osady Předhorské 

 až do Kafferska roku 1775. V prosinci (měsíc, v kterémžto v oněch krajinách na jižm' 

 polokouli právě léto jest) šel jeden Hotentot s dvěma soudruhy, kteří mu velkou ruč- 

 nici nesli, k jednomu pramenu na čekání. Nestáli dlouho i uslyšeli klusání dvou vel- 



