249 



kých zvířat, která každým šlápnutím křoví, rákesi a štíhlé bahenní stromy drtila, lak že 

 zvuk ten podobal se asi k onomu, jejž několik drvoštěpů v lese spůsobuje. Hotentotové 

 poznali již podle hřmotu, že to jsou nosorožci, proto že slonové, nejsou-li stíháni, tak 

 rychle neklusají. V Africe, kde lví někde tolik bývá jako v Ruších vlků , lak že celou 

 noc jest slyšeli řváni; kde tak často, jako u nás koroptev před námi vyletuje a třepetáním 

 křidel nemysli ■ce vystrašuje, hřmot slonů a nosorožců v houští neb ohlušující křiky ce- 

 lých stád velikých opic se ozývají, v těchto krajinách i ostatně bázlivý lid Hotentotů 

 těmto nebezpečenstvím jest tak přivyklý , že naši tři černí myslivci tiše svuu jedinou 

 ručnici pohotově drželi , ačkoliv s dvěma nepřálely se polykati měli. Střelec položil 

 zbraň na vidle do země zastrčené , a jak mile se v nižším křoví ohromná těla zvířat 

 zjevila, vystřelil. Jeden nosorožec upadl, druhý začal řvát, sklonil hlavu a vrhl se zu- 

 řivě na nepřátele. Zatím druhý Hotentot byl chladnokrevně ručnici nabíjel , a než se 

 zuřivé zvíře na deset kroků přiblížilo , padlo koulí zasaženo. Obě rány byly šly do 

 plic. Nosorožci ti, podle měření Sparrmannova, byli 11 střevíců dlouzí, 7 střevíců vysocí, 

 a měli 12 střevíců v objemu. Častokráte se odvažují Hotentotové jen s kopím na 

 nosorožce, a jakkoliv zvíře toto velmi rychle a zuřivě na onu stranu se vrhá, odkud 

 poraněno bylo, předce divochové vždy umějí se mu vyhýbati a ze zadu zase je ranili, 

 až jed, jímž kopí jsou napuštěna, oučinkovati počne, načež nosorožec již nepřítele ne- 

 stíhá, nýbrž bláznivě skáče a se válí. — Levaillant jednou na své cestě v Africe vidě! 

 dva nosorožce, kteří nepohyblivě stáli. Nosy drželi do větru, a k cestujícím byly zády 

 obráceni. Tak stávají nosorožci někdy dlouhý čas nosem vítr berouce, aniž se ohlížejí, 

 proto že na svůj dobrý čich lépe se mohou spoléhali nežli na oči. Levaillant chtěl na 

 ně střeliti, ale jeden Hotentot ho prosil, by jemu práci tu ponechal , an beztoho byla 

 vzdálenost příliš veliká. Levaillant se podíval na zvěř dalekohledem , a pozoroval že 

 častéji než dříve hlavy své škaredé obraceli a i nohy pohybovali, jako kdyby uprchnouti 

 anebo na my.ilivce se obořiti chtěli. Obávali se, aby snad štěkání psů je neupozornilo, 

 kteří ze všech sil se namáhali, utrhnouti se z provazů, na nichž drženi byli. Jonker 

 (lak se jmenoval onen Hotentot) lezl jako had po zemi pomalu napřed , při čemž oři 

 s nosorožců nespustil. Pozoroval-li, že se naň obracejí, zůstal nepohyblivě ležeti. Ko- 

 nečně tak se k nim přiblížil, že měřiti mohl, a jednoho nosorožce ranil. Tento, samec 

 a větší z obou, začal hrozně řváti a běžel v tu stranu, odkud ránu byl slyšel. Již se 

 obával Levaillant, že tyto nestvůry křoví, do kterého se Jonker byl skryl, pošlapou 

 a jej usmrtí ; ale tento ležel tiše na zemi a nosorožci ho nepozorovali , nýbrž hned 

 na Levaillanta a jeho Hotentoty se hrnuli. Psi Hotentotův, velmi silná a odvážná to zví- 

 řata, která při honbách na lvy, levharty a jinou zvěř se potřebují, nedali se již déle 

 zadržeti, se štěkáním a vytím vrhli se na nosorožce, a tito ulekáni obrátili se nemotorné 

 na stranu i váhali, mají-li utéci nebo ne. V tom okamžení dostali několik ran, zmateni 

 zůstali státi, psi na ně se zavěsili a nosorožci nikterak se nemohli těchto u srovnání 

 malých zvírat sprostiti, ač rohem mocně se oháněli a hluboké brázdy do půdy ryli. 

 Levaillant a Hotentoti obstoupili nyní nosorožce ve velkém knihu, hledajíce příležitost 

 vystřeliti , tak aby při tom neranili psy. Samec, pozoruje že jsou obklíčeni, zuřivě 

 řval a hleděl, jak by se mohl do blízkého křoví dostati. Při tomto ústupu rozhodil psy 

 jako míče okolo sebe, a co zatím tito v novém vzteku opět se na něj vrhali, utekla 

 samice. Levaillant a dva Hotentotové postavili se před křoví, a šťastně blížícího se no- 

 sorožce trefili, tak že upadl. Ačkoliv smrtelné raněn, předce nosorožec ležící rohem 



