267 



ješlé, že důvtipné chlapísko si umí pomoci ; vyhledá si totiž poiiodlnou skořápliu po ně- 

 jakém nebožtíkovi hlemejždi, a neoděnou čás( těla svého do ní strčiv, bydlí v ní jak 

 Diogenes ve svém sudu. 



Dosti však žertu! Obrafme se jinam. Zde máte oddělení j e ž ků. Patří sem 

 zvířata rozmanitá, ssavci a ryby, majíce kůži ozbrojenou pevnými ostny, které v čas 

 nebezpečenství vztýčili se dají. Ježek se při tom jak známo tak svine, že se z něho 

 pouhé ostnaté, neuchopitelné klubko učiní. Mořský ježek (Diodon hystrix), ryba 

 to podivná, v jižních mořích žijící, sježí a postaví ostny své tím, že se bud vzduchem 

 bud vodou nadme, a pak se ostnaté kouli po vodě plovoucí podobá. Nejdelší ostny ze 

 váech má dikobraz (Hystri.x, Stachelschwein), až na střevíc dlouhé a velmi pichlavé. 



Než do poslední síně vstoupíme, chci Vás ještě dovésti k některým skříním. 



První tuto skříň Vám však neotevru, abyste sami na sobě nepocítili vydajnost 

 podivné zbraně v ní ukryté. Jsou zde uloženy některé žlázy, tekutinu nesmírné smr- 

 dutou vylučující. Smrad tento slouží některým čtvernožcům z čeledi kun (Mustelida) 

 k obraně. Povědomo Vám všem, že tchoř (Mustela putorius) jsa pronásledován ná- 

 ramný smrad ze sebe pouštívá. Lid náš si vypravuje, že tchoř, spatřiv slepice na stromě, 

 takový pod nimi spůsobí smrad, že tyto zpytomělé dolů padají a od něho roztrhány bý- 

 vají. Ačkoli toto o tchoři zajisté přehnáno jest, předce bychom tomu uvěřili, kdyby 

 se to povídalo o jistém zvířeti araerikánském, Mephitis putorius jmenovaném a tchoři 

 našemu podobném. Zvíře toto má nedaleko řiti dvě žlázy, jichž obsah podlé libosti 

 vystříknouti může, kterýžto lak nesnesitelný smrad rozšiřuje, že na člověka mrákoty 

 přicházejí a dech se mu zatajuje. Žádné zvíře nemůže hrozný tento smrad snésti, 

 a raději upouští od pronásledování tohoto smradostřelce. 



Podobnou zbraň nalézáme též u některého hmyzu ; svým smradem k ošklivosti 

 jsou štěnice, střevíci atd. Nejzajímavější však jesí pozorování jistého malého broučka, 

 as 4 linie dlouhého, s černými krovkami a rudohnědým tělem, do čeledi střevíců (Ca- 

 rabida) patřícího a u nás pod kamením dosti obyčejného. Brouček tento, prskavec 

 (Brachinus crepilans, Bombardirkáfer) nazvaný, vypouští ze sebe, jak mile se ho do- 

 tkneš, modrou páru s dosti silným výbuchem. Rozkošné to divadlo, zavřeme-li broučka 

 tohoto s větším dravým broukem, ri. př. s drabčíkem (Staphilinus), do sklenice, a če- 

 káme-li až tento poslední prskavce pronásledovati se jme. V okamžení, když se k němu 

 nepřítel přiblíží, vystřelí prskavec z řiti ránu smrdutého, modrého dýmu proti němu, 

 lak že tento omráčen státi zůstane. Toto se opakuje pokaždé, kdykoli stíhatel se jemu 

 na ránu přiblíží. 



Podivnou též zbraň nalézáme u s e p i í (Sepia), zvířat to mořských z třídy hla- 

 vonožců (Cephalopoda) s ploským, podlouhlým tělem, nesoucím na konci ploutevní blány, 

 a desíti rameny, ssavými ústroji opatřenými. Zvíře toto chová v těle svém černou te- 

 kutinu, kterou ihned vypouští, jak mile se některý nepřítel k němu přiblíží. Oka- 

 mžitě zbarví se vůkolní voda tak velice, že sepie v kalné neprůhledné tekutině nepříteli 

 svému uklouznouti může. 



Račte mne nyní doprovoditi do síně poslední — do síně lastur a skořápek. 



— „Aj milý pane! kam jste nás zavedl? tof čarovný palác vodníkův neb ru- 

 salek, okrášlený bohatstvím a šperkem veškerého moře !" 



A předce nenaleznete zde nic jiného, leč domky a schránky vodních zvířátek, 

 jichžto měkké, nedokonalé tělo potřebí mělo těchto pevných obalů, by se nedostalo 



