m 



se zakotvuje v temné vlhké zemi, druhý se zdvihá k jasnému povělří; na obou pak 

 koncích vyvinuji se při prodlužování vždy nové ústroje. Růst rostliny nezáleží ale 

 v pouhém vyvinování částí již v zárodku ukrytých, nýbrž ve vytvoření skutečně nových 

 částí. Co zárodek již obsahoval, vyvine se dále, k tomu však ješté nové části , a sice 

 v určitém pořádku, an nejhořejší vždy se prodlužující konec nejmladší ústroje nese, tak 

 že pořadí ústrojů od kořenů ke konci kmenu také posloupnost vývinu jejich naznačuje. 

 S tímto posloupným uspořádáním ústrojů nad sebou souhlasí také posloupný vývin tvarů 

 jejich. Pročež představuje tvar rostliny důmyslnému skoumateli zároveň denník jejího 

 pokroku; listy v odměřeném pořádku vytvořené jsou jako písmeny minulé, dle nichž se 

 dějiny zrůstu sčísti mohou. 



Tento posloupný vývin listů a větví na kmenu se prodlužujícím jest klíč, dle ně- 

 hož život rostlin pochopiti a zároveň aesthetický význam jejich oceniti můžeme. 



Tato jednoduchá sada byla ale dlouho neznáma, musila se teprva odkrýti, a ně- 

 kolik desítiletí uplynulo, nežli se její význam všeobecněji rozšířil. Na ní právě spočívá 

 celá nauka o přetvořování rostlin. Nebude od místa, v krátkém přehledu pokroku ro- 

 stlinářství naznačiti příčiny, proč posloupný vývin ústrojů rostlinných tak dlouho nepo- 

 všimnutý zůstal. 



Jako všechny přírodní vědy pěstovalo se rostlinářstvi v staré době jen s ohlo- 

 dem na upotřebení a užitek. Bylot dlouho jenom pomocní naukou lékařství, a za ta- 

 kovou se považovalo až do sedmnáctého století. Snadno se můžeme domysliti, že na 

 základě tak jednostranném pro vědu málo prospěchu se získalo; botanika byla pouhým 

 seznamem léčivých bylin. Ačkoliv pak v sedmnáctém století větší a rozsáhlejší pozor- 

 nost rostlinám se věnovala, zůstala předce methoda, dle níž se botanika co pomocní 

 nauka lékařství pěstovala, dlouho tatáž. 



Záleželo totiž hlavně na tom, aby se rostlina, jejíž hojivost se poznala, do se- 

 znamu rostlin řádně zanesla a jménem nějakým naznačila ; k tomu se pak přidal krátký 

 popis, aby se ustanovený druh zase poznati dal. Zevrubnější skoumání ústrojů a vzá- 

 jemnosti jejich, ohledání vývinu a zrůstu opomíjelo se docela. Jednotliví učenci, kteří 

 měli smysl pro krásu a celitost rostliny, uznali ovšem, že suchá jejich latina bezpro- 

 střední dojem rostlinného tvaru nahraditi nemůže, a proto se vynasnažovali, nedostatek 

 tento vyobrazením doplňovati. Tof byl již značný pokrok, neb bylo to přiznání, že na 

 rostlině mnohem více jest viděli, nežli se tehdejším slohem popsati dalo. Zároveň 

 usnadňovaly dobré výkresy ustanovení rostlin, a poskytovaly tedy i tehdejšímu směru 

 botaniky dobré podpory. 



Neustálým sbíráním rostlin zrostl počet rozličných druhů znamenitě, a čím méně 

 se rostlina vůbec znala, tím více seznávaly se rozličné druhy její, jakoby množství vě- 

 domostí chatrnou jejich podstatu nahrazovati mělo. Tím povstala brzo potřeba, známé 

 již druhy v přehlednou soustavu seřaditi. Již v šestnáctém století navrhl Caesalpiui 

 botanickou soustavu, později v sedmnáctém století Zalužanský a Morison, a r. 

 1700 Tournefort pro tehdejší dobu dosti znamenitou. Všechny tylo soustavy byly 

 ale pro nedostatek známosti vnitřní budovy rostlin nedokonalé a jednostranné. Přede 

 vším chybělo pohodlné a určité názvosloví, podle něhož by se rozličné díly zkrátka 

 a zevrubně naznačili daly. tvůrcem toho názvosloví stal se Linné (nar. r. 1708), za- 

 kladatel novějšího přírodopisu. S neobyčejným důvtipem srovnal rozUčné části rostlin, 

 dal obdobným stejná jména a nejmenší úchylky tvaru naznačil dobrými názvy. Oprava 



