290 



Jsouf mnozí, jenž s velikou oblibou daleko se vhloubivše do zvláštní někleré védy, 

 lim zatniělejši mají mysl ohledem na ostatní vědoucnost, nepovažujíce, že všechny 

 vědy z jednoho ducha vycházejí, v němž všestranné jest jejich spojení, kde každá své 

 místo, svou pravou cenu má, a poznání této jednoty činí vlastně stanoviště právě vě- 

 decké. Nalézáme takových ve všech odvětvích nesmírného věd oboru. Obmezujíce se 

 pouze na přírodní vědy, nacházíme předně, že někteří oddávají se výluadně minera- 

 logii, jiní botanice, jiní zoologii ; a to všiin právem, zvláště když se vyššímu učitelstvu 

 věnují. Neboť každá z třchlo věd žádá celou duchovni silu jednotlivého člověka, aniž za 

 několik let mládeneekého věku naučiti a vyčerpali se dá, jsouc v ustavičném vzrů- 

 stáni a přetvořování přispěním tolikeré činnosti spoluvěkých badatelů, ano zůstane úlo- 

 hou celého živobytí jednotlivce. Vymáhá to sám stav učitelský, aby, kdo se jemu za- 

 světil, v předmětu jeho co možná nejvyššího a pokroku časův přiměřeného stupně do- 

 konalostí dosáhl a neustále výše pokračoval. Takové postavení arci nedovoluje, aby 

 kdo stejnou snahou i jiná odvětvi vědecká vzdělával, nezamezuje však aniž zamezovati 

 smí, abychom též po výšinách věd se ohlédli a z ohrad vědy jednotlivé na vrchol po- 

 všechnosli někdy se utekli, odkudž by teprv naše vyvolená věda svou pravou místnost 

 a <;enu ukázala. 



Ještě obmezenější stanoviště zaujímají oni, jenž z pouhé obliby, ano i někdy z po- 

 divínství, jednotlivou třídu neb i rod rostlinstva nebo živočišstva sobě k sbírání, zpytování, 

 popisování vyvolili. Potřebaf i takových sil v oboru věd a nauk. Právě rozdělením prací 

 nejvíce dílo kterékoliv k dokonalosti prospívá. A zvláště dílo tak ohromné jako po- 

 znání a zpytování přírody v zjeveních přcrozinanitých jejího života velí nejrozsáhlejší 

 rozprostření i jednocení sil badačíi. Pročež pro takový poměr k naukám zasluhují po- 

 chvalu a všechnu přízeíx a podporu, pokáráni pak jen tehdáž, když urputné všeho obec- 

 nějšího vyššího vzdělání nebo učení se vědám přírodium se odřeknou, a jen svůj podíl 

 nade všechny jiné nadsazuji. Není pak divu, že v posměch se uvádějí u obecnéhci 

 lidu, jenž pouhé niuchoslovce, žabozpytce, motýlolovce, travoznalce, sběratele mechů, li- 

 šejů atd., nepozná-li u nich vyšší vědecké vzdělání, jen za pošetilce a podivíny po- 

 kládá. Nacházíf se i krsjnost protivná této zmíněné. Jest to přílišné těkání po rozlič- 

 ném vědění beze všeho svazku a sjednocení. Máme latinské přísloví : tx omnibus 

 aliquid, ex toto nihil (ze všeho něco, z celku nic), jenž právem kára takové ve vědách 

 větroplašství, které jenom z lehké povahy, z letory příliš sanguiniclté, z unm a ponětí 

 slabého pocházeti může. Pravá mnohostrannost ne-li všestrannost ve vědách dala by 

 se jen dosáhnouti, při vzácných vlohách ducha, nejdíislednějším a nejpřísnějším návodem 

 (methodou) a neustálou pílí a cvičením od prvních mladistvých let, jakož i po celé ži- 

 vobytí neulevujícím namáháním, udrželi se vždy na vršině tohoto oceánu duchovního. 

 Mámef málo takových mužů, jenž se alespoň přiblížili k ideálu takové všestrannosti. 

 Ve starším světě ukazuje se na Leibnice, v novějším na Ale,\andra Humboldta, ač- 

 koliv i mnozí jiní posloupně by se vyznačiti dali. V příštích časech, když methodit 

 učeni v každém oboru věd řádně postoupí, když rozšíření vědeckého vzdělání všech 

 stavů a společností bude již i v obecném obcování neustálou podávati příležitost, 

 cvičiti se ve vědách, které sobě někdo již dříve přiosobil, a přiučiti se pouhou třeba 

 rozmluvou vždy novým a novým odkrytím a zdokonalením věd přirozených, nebude 

 ona mnohostrannost poznání tak řídký výjev jako dosavad. 



Ještě jiný směr vědoucnosli, který též lehce k jakési krajnosti a jednoslran- 



