291 



nosti vede , považovati tu sluší. Jest to výhradné baženi po poznání povšechném se 

 zanedbáním poznání zvláštního. Máme této jednostrannosti dvě spůsoby, jednu Closo- 

 lickou, druhou fysiologickou ; první vztahuje se na všechny vědy, druhá pouze na vědy 

 přírodní. 



Záležíc arci síla pravého filosofa hlavně v tom, aby se uměl volně a rychle po- 

 hybovati v myšlénkách čistě duchovních, v pojmech a idťách nejpovšechnějších, od vší 

 smyslnosti odtažených. Pojemy však tyto, ač původní našemu duchu, nevznikají v umu 

 a u vědomí samy o sobě, nýbrž jen zkušeností smyslně uvědomeny bývají; mimo to 

 byly by prázdné a bezpodstatné, aniž schopny dalšiiio rozrozování. Protož se uvádí 

 většina našich filosofů na hrubá bezcestí, když zanedbávajíce zkušebné vědomosti po 

 pouliých ideách se honí, které jenom podlé povahy našeho lidského poznání na věcech 

 samých skutečných a zvláštních své pravé predmětnosli a pravdivosti dosahují. 



Nebývalif toho rázu staří řečtí filosofové, jenž zkušenost přírodovědnou a mimo 

 to mathematiku za půdu svých skoumání považovali. I z novější doby od Descartesa 

 do Kanta máme toho skvělé příklady. Jen nejnovější školy v svém apriorním překy- 

 pění zprostily se všech vazeb pořádného pozorování přírody, čímž důvěry v obecenstvu 

 a zvláště v učeném světě potrativše to zlé dovedli, že vůbec filosofie více než kdy 

 jindy se zanedbává, a teprv pozdě na základech zkušenosti znovu se stavěti bude. 



Jiná strannost a obmezenost týká se fysiologického spůsobu pojímáni věcí pří- 

 rodních. Fysiologa hlavně zajímají výjevy povšechné, zákony v nich panující. Je- 

 dnotniky rostlinstva , živočišstva, ba celé rody a řady považuje toliko za příklady 

 a zvláštnosti pravidel povšechných. Tím se stává, že, proskoumav s větší nebo menší 

 důkladností jejich vlastnosti a povahu z ohledu zákonův povšechných, vypustí je ze své 

 mysli, zanedbávaje systematické jejich seřadění, což lak zvaným specialistům a syslemati- 

 kům, o nichž nahoře praveno, s jakousi nádherou ponechává. Jest to arci chybné i ne- 

 přístojné počínání, které nejenom vědě na škodu bývá, nýbrž i fysiologu samému co 

 osobě začasto nesnáze spůsobuje. Přes lo všecko musíme poznamenati, že fysiologu 

 není rédno příliš se rozšiřovati po zvláštnostech, an by tím hloubka vědění utrpěla. 

 Všude zachovávej se míra příslušná. Blaze tomu, kdo záhy v mládi čilejšími smysly, 

 živější pamětí přiosobiv si ohromné bohatství věd zkušebných, v dospělejším věku tím 

 svobodněji s ním nakládati, je zužitkovati a zvolna v pomysly a theorie jo obrátiti pří- 

 ležitost má, nebof takový jest přirozený běh vývinu ducha lidského. 



Jiné postavení zaujímají k přírodovědě lidé povahy zcela praktické, hlavně po 

 tom bažící, aby každá známost a zkušenost bez prodlení k vlastnímu anebo všeobec- 

 nému užitku upotřebena byla. Jsouf to hlavy vynalézavé jako byl Franklin, Davy^ 

 Wollaston a j., jenž okamžitě zpozorují poměr věci k potřebám a výhodám žití pospo- 

 litého, aniž se hloubáním theoretickým zavésti dají od potřeb bližších praktických, aniž 

 těmito zase od badání dalšího vědeckého. Toho druhu jsou též medikové praktičtí, 

 hospodáři, živnostnici a promyslníci všelikých stavů a zaměstnání. Z těchto mnozí též 

 y tu krajnost zabíhají, že pyšni na své vynálezy a výhody obecnému životu poskytnuté, 

 znevažují někdy čistou vědu a Iheorii jako prázdnou a neúrodnou, ponechávajíce ji 

 pouhým učeným, professorům a školským kathedrám, aniž považujíce, že jen prostá 

 věda a zkušenost jí dobytá stanovili mohou pravý zdroj a základ všeho pokroku prak- 

 tického, i každého rozšíření lidské nadvlády nad přírodou a jejího upevnění. 



Jsouf i duše nábožné, jenž ve výjevech přírody spatřují pouze ruku hospodi- 



19^ 



