292 



i 



novu všemondrou, všemocnou ; jenž nejraději zpytují v přírodě cesty prozřetelnosti nej- 

 světější, která vede lidstvo k nejvyšší spáse i poznání božství, jenž všude, i v nejniž- 

 ších tvorech, ve výjevých hrozných i blahodárných, vidí lásku věčnou a milosrdenství 

 nejvyššího. Kdož by takových nenáviděl a kdož by nežádal zúčastniti se v jejich horu- 

 jících citech ? Ano každý pravý přírodovědec zakouší nezřídka dob takových slastných, 

 kde v úžasu svatém učiní zástavu dalšímu badání a v zbožném poklidu duše oddá se 

 citům náboženským. Nechtějtež však nábožní vymáhati od činného přírodnika, aby 

 s vámi v nečinnosti navždy oddal se citům nábožným; aby na obdivování přestával, 

 kde jej pudí příroda sama k dalšímu badání ; aby rozumování se odřekl, kde jej vzbu- 

 zuje jasnost výjevů přírodních, dovtípiti se rozumem toho, co jen ještě napolo zaha- 

 leno k světlu jeho se tlačí. 



Jsout naproti tomu, zvláště za našich časů, mnozí přírodozpyte!, jimž není dáno 

 spatřiti v zjeveních přírody svět nadpřírodní, vyšší. Jen hmota, a s hmotou odvéčně 

 spojené síly, naprostou nutností působící, platí jim co základy vší skutečnosti a čin- 

 nosti v přírodě: říše duchův, výjevy duševní nemají žádné vlastní podstaty a bytnosti, 

 jsonf jen pomíjející formy hmotných látek a sil, ač jim ona naprostá nutnost, kterou 

 se jedny z druhých vyvinují, kterou mezi sebou na vzájem činnosti a protičinnosti zá- 

 pasí, předce jakousi podstatnost podávati se zdá. Od stai'Ořeckých časů až do nyněj- 

 ších, od Leukippa, Demokrita, Epikura až do Lesage, Mlrabeau-a i, jejicli vrstevníků 

 mnoho vtipů lidských se namáhalo, složiti v důslednou soustavu toto učení o hmotných 

 atomech a silách prostonutných, jimiž svět slepě stvořen, slepě se dále přetvořuje 

 a u věčném kruhu od počátku ke konci a opak se otáčí, a jako omam všech omamů 

 duchu vědoucímu, pátrajícímu se představuje, jenž u bezdůvodném zapření sebe jako ze 

 své nicosti na tuto zdánlivou skutečnost se dívá. Nazval bych tento spůsob pojímáni 

 přírody blbostí, kdyby s druhé strany neukazovalo se v tom dosti rozumu a vtipu, 

 jaký by v pravdě hoden byl vznešenější úlohy, předmětu vážnějšího. Hlavní zkáza toho 

 systému leží v jeho vlivu na naše mravní smýšlení, přesvědčeni a chování. Kde není 

 víry v podstatu bytností duchovních, v nesmrtelnost duší , v následky našich dobrých 

 i zlých činů ve věčnosti, v zákony bezvýminečné povinnosti k lidem, víry v řízení bož- 

 ské: tam buďto mravní činění ani místa nenachází, anebo jen co slepé, neodolatelné 

 puzení k dobrému ba i k zlému, beze vší ceny a zásluhy, ano i beze vší viny považo- 

 vati se může. Takové zničení ducha, poznali-li jsme je u přítele, hrůzou nás zajímá, 

 outrpnost naši vzbuzuje, a však i vážnost vymáhá ta odhodlanost živobytí, ta láska 

 a oddanost společenská, někdy i ta mravní vznešenost bez podstaty a účele. 



Převedl jsem vám hlavní spůsoby, jakými se v oboru veškerého přírodnictví vědy - 

 vzdělávají, a to mezi učenými na svobodě, nebera ohled na školství, kde vyučováni 

 mládeže a vědecké vzdělávání oučelům státu a vůbec potřebám společenského živobytí 

 podřízeno bývá. Nám, kteřížto mimo svět učený, mimo školství jakožto po vzdělanosti 

 povšechné, zvláště přírodovědecké, bažící též zvláštní stanoviště zaujímáme, budiž volno 

 z těchto spůsobů pojímání přírodovědy, pro zábavu svou a poučení, vždy to co nejpří- 

 hodnějšího jest sobě vybrati ; nebt má každý z těchto spůsobů pro nás něco vzděláva- 

 jícího, k ovědomění nám přírody, a tím k vzrůstu naší duševní síly, a kochání se v ní 

 přispívajícího. Naše snaha je více čistolidská, humanitní, všech stran naší bytnosti se 

 dotýkající, osobní čili ousobní, subjektivní. My se systematickým přírodozpytcem rádi 

 se pustíme do poznání nejkrajnějších podrobností kteréhokoliv tvora anebo jeho částic 



