310 



dílny. To jediné zdá se býti divným, že nemá žádného měsíce čili spulnika, aí nevy- 

 rovná-li tuto okolnost poněkud znamenitá výška a hustost jeho parokruhu. 



Ostatně prokázala tato planeta astronomii v ohledu na známost celé sluneční sou- 

 stavy již po dvakráte velmi důležitou službu. Jednou byl to Mars, který možným uči- 

 nil zevrubné ustanovení vzdálenosti slunce od země; a pak veliká výstřednost jeho dráhy 

 přivedla nesmrtelného Keplera na odkrytí elliplických drah planetních. 



10. 

 Malé planety. 



Tyto planety, tvořící zvláštní tlupu mezi Marsem a .Jupitrem, byly dřívějším sto- 

 letím docela neznámé. Teprv Bode vyslovil r. 1772 domnění, že prostora mezi drá- 

 hami Marsa a Jupitra jest nepřiměřeně veliká, a kdybychom si v odlehlosti 56 mihonň 

 mil mohli mysliti ještě jednu planetu, pak teprv že by bylo rozpostavení jejich pravi- 

 delné. Toto domnění potvrzeno jest objevením první malé planety Cerery, kterou 

 dne 1. ledna 1801 vypátral Piazzi v Palermě. Od těch dob rozmnožil se počet těchto 

 malých planet novými objevy tak velice, že s veUkou podobností dá se očekávati vy- 

 pátrání ještě většího počtu drobných oběžnic mezi Marsem a Jupitrem. 



Vzhledem na malé tyto planety vyslovili rozliční hvězdářové domnění, že víecky 

 jsou toliko rozbitinami jediné veliké planety, která bud oučinkem vnitřních sil anebo 

 vražením na jiné těleso se roztrhla. 



Skutečně-li veliké těleso světové, původně mezi Marsem a Jupitrem v elliplické 

 dráze kolem slunce se pohybující, násilnou katastrofou bylo na kusy roztrženo, které 

 vesměs poblizku směru prvotní dráhy v oběhu svém dále pokračovaly: tož ono místo, 

 kde roztržení se stalo, bude všem novým dráhám společné, t. j. v něm budou se ve- 

 škeré nové dráhy křižovati a každá malá planeta vrátí se k němu jednou v čase oběhu 

 svého okolo slunce. Ovšem platí to jenom pro nejbližší dobu po katastrofě, nebof bě- 

 hem století musejí se dráhy, hlavně oučinkem poruchů od Jupitera spůsobovanýcb, zna- 

 menitě změniti, a místa, kde se křižují, budou tím vzdálenější od sebe, čím dále ka- 

 tastrofa do minulosti sáhá. 



Skoumáme-li v tomto ohledu dráhy malých planet, prijmouce dráhu Cerery za 

 původní rovinu, shledáme, že body průseční směstnány jsou v prostoru dosti těsnou, 

 kdežto, kdyby jen náhoda byla místo měla, musely by asi v stejné míře rozděleny býti 

 po celém obvodu. A však i poměry odlehlosti podávají nám vítaný prostředek k roz- 

 hodnutí otázky, zdali svrchu udaný spůsob povstání těchto malých planet jest možný 

 čili nic. Stalo-li se totiž skutečně roztržení veliké planety, tedy musejí veškeré kusy 

 za svého oběhu aspoň jednou přijíti do tétéž vzdálenosti od slunce. Nalezne-li se tedy 

 mezi malými planetami nějaká, jejíž největší vzdálenost od slunce zůstává menší nežli 

 nejmenší vzdálenost ostatních: nemůže se místa dáli onomu domnění. V skutku vy- 

 plňují se požadované výminky z větši části, nebof nejmenší vzdálenost Flory jest záro- 

 veň největší vzdáleností Cerery. Obě tyto planety přijdou tedy do této vzdálenosti 

 jednou za svého oběhu, všecky ostatní dvakráte. 



Takto nalezena jest sice velmi bezpečná opora, zalím však další skoumání po- 

 skytuje veliké obtíže, nejenom proto, poněvadž by se. musely zevrubné určiti poruchy 

 spůsobované velikými planetami, nýbrž i poněvadž vzájemné poruchy malých planet sa- 

 mých musely aspoň na počátku byli dosti vehké, což nyní jen stěží vypočísti se dá. 



Jakkoliv dle toho, co jsme pověděli, pravdivost domněnky svrchu uvedené z po- 



