327 



u ostatních druhů nacházejí (obr. 3. v č. 8.). V Elasmotherium, zkamenělého rodu, 

 k nosorožcům nejpodobnějšího, byla čelní kost vyboulená a na ní stál roh. Těmto zví- 

 řatům scházely dolní řezáky, podlé zbytků v Sibiři nalezených. Zdá se, £e byla větši 

 nežli nynější nosorožcové. 



Článek třetí. 



Hroch (Hippopolamus), ku kterémuž nyní přikročíme, má dlouhé, tlustou kůží 

 pokryté tělo, krátké nohy s prsty podobně jako n slona hrubě spojenými ; oíi a uši 

 jsou malé, hlava shora viděna čtverhraná, nízká a dlouhá. Všecko to, jakož i spů- 

 soby zvířete, jenž ve vodě bahnisk a 



řek afrikánských žije, oprávnilo by (Obr. 1) 



nás, postaviti hrocha na začátek ssavců. 

 Hlava s málo vyvinutými čidly, s tu- 

 pou mordou (kdežto všickni ostatní 

 mnohokopytnatí ssavci alespoň velké 

 uši a rypák mají), přibližuje hrocha 

 na jedné straně k vodním savcům, na 

 druhé straně ale by ona podlouhlá lebka 

 s okrouhlou oční jamou (obr. 1.) mohla 

 i zavdati příčinu, ukončiti hrochem 

 čeleď mnohokopytnatých ssavců, poně- 

 vadž činí přechod ku koňům, jakož 

 i hroch u všech národů afrikánských má 

 jméno vodního koně. My zde posta- 

 víme hrocha mezi nosorožce a svině (jimiž pak mnohokopytníci budou ukončeni), proto 

 že stoUčky a velmi vyvinuté špičáky u obou zvířat podobnost mají. 



Přede všemi mnohokopytníky vyznamenává se hroch svou nápadně nemotornou posta- 

 vou. Veliká, v předu jako odseknutá hlava s ohromnou tlamou přechází v krátký tlustý 

 krk, a tento v dlouhý oblý dřík, který na krátkých neforemných nohách stojí. Ačkoli zvíře 

 lo nebývá mnohem vyšší než 4—5 střevíců (při 11— 15 střevících délky), předce tlouštka kostí 

 jest skoro ta sama jako u slona. Lebka co do tvaru právě naopak jest postavena jako slo- 

 nová, vše u ní leží vodorovně, a kdežto u slona výška její větší jest nežli délka a kosti 

 nad sebou jsou položeny, následují u hrocha po sobě. Zvláštní rozdíl ode všech jiných 

 mnohokopytníků tvoří velmi dlouhé nosní kosti, čímž zase podobnost dostává s koňmi. 

 Nohy zadní i přední se čtyřmi prsty jsou, jak již povědíno, nejpodobnější k slonovým 

 nohoum ; taktéž mají malá neforemná kopyta i velmi tlustý podešev. Zuby hrochové 

 liší se od zubů všech jiných mnohokopytníků svými zvláštními tvary. Zpodm řezáky jsou 

 oblé a stojí vodorovně v čelisti, hořejší stojí více kolmo. U žijícího hrocha dvouživel- 

 ního (Hippopotamus amphibius) jsou nahoře a dole čtyry řezáky, u vymřelých druhů i šest. 

 Zpodní špičáky jsou dlouhé, trojhrané , ohnuté ; tesáky hořejší jsou menší. Stoličky 

 mají tři vršky, které svým otřením dodávají hořejší ploše stoličky tvar jetelího listu. 

 Nahoře i dole jest jich sedm na každé straně. Všecky zuby i ohromné tesáky jsou kůží 

 pysků pokryty jak u řeznického psa. Hroch dvouživelní již starým Řekům byl znám, 

 proto že tenkráte ještě v Egyptě se nacházel, kdež ted již docela vymizel. Jen v ho- 

 řejším běhu Nilu ted ještě, ač ne zhusta, se jeví. Tím obecnější ale jest v střední 

 Africe, v Nigru v jezerech Lan, Čad a Mugabi, v Mozambiku a v jižní Africe. 



