329 



(Obr. 3.) 



čelisti silný rypák, jen že té pohyblivosti nemá jako u oněch, proto že čelní kosti jsou 

 delší a též nosní kosti 

 více ku předu sahají, lak 

 že jen třetí dít nosních 

 trub v pohyblivém rypáku 

 leží. Nozdry leží jako 

 u slona v předu vedle 

 sebe, a ne po stranách 

 jako u tapíra a u noso- 

 rožce. Žeber mají nejméně 

 7.e všech Dinohokopytníků, 

 totiž 14; jsou tenká a 

 ohnutá. Taktéž kosti kon- 

 četin jsou velmi štíhlé. 

 Meziručni a mezi nožní 

 kosti jsou dvě , velmi 

 dlouhé a v zadu postavené 



(obr. 3.). Zuby, ač u rozličných druhů sviní ne do- 

 cela stejné co do počtu a do podoby, předce spo- 

 lečný ráz na sobě mají. Bývají 4 anebo 6, v stáří 

 vypadají. Dolejší jsou tenké a dlouhé, hořejší krátké 

 a široké, špičáky dlouhé trojhranaté, jeden nahoře 

 jeden dole na každé straně. Stoličky, kterých bývá 

 šest nebo sedm , mají silné špičaté bradavičky. 



Plodnost svini jest daleko větší nežli u všech 

 ostatních mnohokopytníků, samičky mají až sedm párů 

 vemen a nosí někdy přes 14 mladých. Spůsob živobytí 

 jest ten samý jako u ostatních mnohokopytníků. V před- 

 potopních časech byly svině velmi rozšířeny na celé 

 zemi, i teď se nacházejí ve všech jejich částech mimo 

 Austrálii. 



Popíšeme druhy tohoto rodu podle zeměpis- 

 ného rozšíření, proto že se afrikánské, asiatské a evrop- 

 ské svině valně od sebe liší. Za první rod těchto 

 zvířat vezmeme pravé svině (Sus), k nimž obecná 

 svině (Sus scropha) a několik vymřelých druhů ná- 

 leží, již proto že nejvíce ze všech jsou čtenářům 

 známy. Postavu těla nepotřebujeme zde zvláště po- 

 pisovati. Velikost, hustost štětin, objem těla i barva 

 jsou velmi měnivé, podle poddruhů, lepším neb špat- 

 nějším vychováním povstalých. Valně se odchyluje 

 divoká svině od domácí. Hlava její jest v poměru 

 k tělu větší, rypák vyboulený, tesáky větší, uši kratší, 

 štětiny tvrdší a promíchané hustou vlnou, ocas kratší, 

 taktéž nohy silnější a kratší. Podsvinčata divokých 



