sviní mají hnědou barvu s bílými čárami po zádech. Již ku konci prvního roku vybarví 

 se, dostávají černou srst, špičky chlupů jsou bělohnědé a jenom nohy docela černé. Na 

 krku a zádech tvoří štětiny hustou hřívu. 



Má se za to, že divokýkanecjest praotcem domácí svině. Starý kanec má hroznou 

 podobu. Malé jiskrové oči, veliký rypák, kterým dlouhé tesáky jako srpy strmí, tmavé 

 štětiny dodávají mu něco divokého, co ani u lvů a u tygrů nenacházíme, proto že 

 šelmy mají hlavu podobnou ku tváři, kanec ale jen podlouhlý stroj k rytí a k tesání. 

 U kance jsou tesáky mnohem silnější než u svině. Hrozí-li mu nějaké nebezpečenství, 

 brousí je třením o hořejší stoličky, což strašlivé skřípání spůsobuje. Rány tesáky zasazené 

 jsou někdy velmi nebezpečné, když kanec má příležitost zdola nahoru sekati. Ležícíma 

 člověku nemůže uškoditi. Svině divoká, ačkoliv tak dlouhé tesáky nemá jako kanec, 

 jest i ležícímu myslivci nebezpečná, proto že zvyk má i kousati i shora dolů hořej- 

 šími tesáky sekati, což kanec nečiní. Divoká svině jest nečistotné zvíře, které se rádo 

 válí v močálech a proto nejvíce v bahniskách se zdržuje. Bývají rády pohromadě 

 v stádech deseti až čtyrydceti kusů, což ale jen platí o mladých a o sviních, staří kanci 

 se nedrží k společnosti a běhají jednotlivě po lesích. Svině divoká hlídá svoje mláďata 

 mnohem bedlivěji nežli domácí, taktéž divoká podsvinčata lépe znají svou matku nežli 

 domácí, vždy se k ní drží a nikdy, jak se to u domácích často stává, u cizí svině ne- 

 ssají. Ve dne se chovají divoké svině tiše, teprva k večeru a v noci začínají po lesích 

 a močálech běhati, žaludy a bukvice hledati a kořeny vyrývati. V čas houkání, který 

 padá v měsíc prosinec, změm' se jejich obyčejná lenost. Tu je slyšet celý den jejich 

 hbité pádění skrze křoví a suché rákosí. Staří kanci opustí samotné živobytí a při- 

 druží se k sládám sviní. Mladší kanci, kteří ještě v společnosti sviní žijí, odhánějí 

 starší, a tu nastávají často krvavé boje. Jeden kanec se postaví vedle druhého, takže 

 jedním bokem těsně se přitlačí k boku druhého, a oba drží hlavy tak, že ramena dru- 

 hého tesáky se dotýkají. Tak se tesáky o sebe trou a takové rány sobě zasazují, ie 

 nejeden mrtev zůstane. Raněný vítěz tře své rány o smrčí kmeny a v bahniskách se 

 válí. Pryskyřicí a blátem zacpané rány v krátkém čase se zacelí. Svině potom vítěze 

 přes celý čas houkání neopustí. Divoké svině se bud v noci střílí na čekání, bud se 

 honí ve dne se psy. Proto že svině nemá při outěku tu rychlost jako jelen a srna, z té 

 příčiny zanechává po sobě též silný sled a ostrý zápach, tak že i málo cvičený pes 

 snadno se toho dopídí. Mimo to se svině brání a často psy silně raní, tak že by již 

 proto dobrých honících psů škoda bylo. Proto se v některých zemích sprostí vesničtí 

 psi na sviní honbu berou a jen po sledech starých sviní se pouští , nebot dvou- neb 

 tříletý kanec utíká přímo skrze houští a nestaví se na odpor, starý ale i s nehrubě 

 hbitými psy se dá dohonili a hned do boje se pustí. Nyní však již není obyčej, zapicho- 

 vati svině kopím anebo nožem, nejvíce se střílí na čekání. Myslivec, poznav náležité 

 sviní ochozy v lese, vyvolí si dobře postavený strom, na nějž vyleze a s něhož pří- 

 chozí svině trefiti může. Od starých kanců jen hlava se dá potřebovati, od mladých 

 jest i maso kýt a hřbetu velmi dobré. 



Jak a kdy praotcové naši se pokusili divoké svině krotili, není známo. Ze kro- 

 cení kanců, když v mládi chyceni byli, možné jest, o tOm máme mnoho příkladů, ano 

 takoví skroceni kanci byli mnohem přítulnější nežli domácí svině, což svou příčinu má 

 v tom, že s nimi lidé jako se vzácností více se zabývali, pamlsky jim dávali a chycené 

 divoké svině soudruhův neměly, kterých společnost by je od člověka byla odcizila, jak 



