331 



to jest při stádu domácích. S druhé strany ví se, že v zemích, kde svině domácí pod 

 širým nebem se chovají, snadno zdivočí a i barvu i postavu divoltých zase přijímají. 

 I to mají domácí svině s divoliými společné, že rády jsou pohromadě, a jakmile jedna 

 křikem svým oznamuje, že jí nějaké nebezpečenství hrozí, hned druhé na pomoc Spě- 

 chají. Tím spůsobem domácí svině jako divoká proti vlkům se brání. Jen při bouř- 

 kách a při dešti podsvinčata domácích často se rozutíkají a chlév hledají, co naopak 

 mladá divoká svině ještě blíže k matce se přidružuje. Vidíme to často u zvíral, že po- 

 znavše dobročinnou ochranu lidskou více si jí váží, nežli pomoci, kterou jim soudru- 

 hové poskytovati mohou, staří zapomínají péči o mladé, a mladé náchylnost k starým- 



Že svině není tak hloupá jak se obyčejně pokládá, jen když si člověk s ní 

 práci dá, dokazuje učená svině, která se v Londýně ukazovala a věci vyváděla, které 

 jinde jen od psů a koňů vídáme. Sestavovala mezi jiným rozličná slova z jednotlivých 

 liler, a čísly naznačovala denní čas dle hodinek jí ukázaných. Dvořané francouzského 

 krále Ludvíka XI., aby nemocného a všelijakými fantasiemi trápeného pána svého vy- 

 razili, naučili podsvinčata tancovat, které pak do šatů tehdejšího kroje oblečené před 

 krále přivedli a své kousky s nimi provozovali. Neobratné jejich pohyby a časté upa- 

 dání na přední nohy, když se v přímé postavě na zadních udržeti nemohla, krále při 

 vší jeho bolesti k hlasitému smíchu přivedly. Takovou učelivost nikdo by ve svini ne- 

 hledal, to však pochází z toho, že vlohám těchto zvířat neposkytuje člověk žádné pří- 

 ležitosti k nějakému se vyvinuti, tak že potom v stáří vždy více se tratí. Svině vy- 

 chovává se skoro jako necitlivá rostlina, drží, rozmnožuje a krmí se pouze k vůli masu 

 a sádlu, a nevede se k tomu, aby se přirozené schopnosti její vyvinovaly a ona pří- 

 telem člověka se stala jako pes nebo kůň. Ona jen proto neukazuje vlohy své, poně- 

 vadž jich u ní nehledáme. Vidíme to samé u krav, u koz a ovcí, též u koňů, že čím 

 méně si člověk na tom dává záležeti, aby zvíře mu rozumělo, a čím hruběji s ním na- 

 kládá, tím hloupějším a zatvrzelejším se dobytek stává. Na ostrově Minorce zapřahají 

 se svině do vozu a do pluhu, a jsou prý velmi poslušné. 



Svině jest jediné zvíře z podřadí ranohokopytníků, které i v severních stranách 

 se nachází, kdežto slonové i nosorožci u nás vymřelí. V Evropě žije divoká svině 

 od samého jihu až ku břehům Baltického moře , v středním Rusku od Kavkazu až 

 k jezeru Baikalu, v Persii, v Indii, na Žavě a Sumatře a v severní Africe. V Japane 

 nalézají se divoké svině s bílou čárou od huby k očím , v kostře ale nikterak 

 od našich se neliší. Kanec celebský též má bílou plámu pod hrdlem. Větší počet 

 poddruhů známe od domácí svině. Nejobecnější v Evropě jest poddruh s visutýma 

 ušima a zakrouceným ocasem. Turecké a uherské svině mají kratší a stojaté uši 

 a kratší nohy. Sardinská svině má dlouhý chlupatý ocas. Svině v Indii a Cíne jsou 

 menší nežli naše. Svině v jižní Americe, od Španělů tam přinesené, jsou zdivočilé 

 a podobají se více našim divokým. V Kordillerách jsou velmi malé, v Peru zase dosa- 

 hují větší velikosti nežli u nás. Chování sviní jest rozličné; v některých zemích pasou 

 se v letě v zimě svobodně a chytají se jen, když mají býti zabity anebo prodány. V ji- 

 ných zemích zase na zimu do chlévů se vezenou a lam se krmí. U nás a v Německu 

 drží se sviuě jako dobytek v chlévě. Ku krmení ustanovené řezají se hned v mládí, 

 ostatní, ježto k rozplemeněni se nechávají, leprva po čtvrtém neb šestém roce. Jak 

 známo, jest chování sviní jedna z nejvydatnějších částí hospodářství. 



Co se týée skaraenělých svini, zmíníme se zde jen o jednom druhu CSus anti- 



