357 



poslal jej co drahocennou kořist z Indie do Řecka. Celé Athény hrnuly se díval na to- 

 hoto zlatého ptáka, kterýž chráněn přísným zákonem po městě a sadech volné se pro- 

 cházel. Teprva přemrštěnému labužnictvi Římanů zachtělo se stavěti páva na odiv mezi 

 jídla, a pamlsky z jeho mozku připravenými otupělý jazyk dráždili. 



Marnost páva vešla v přísloví lidu. Když jej někdo chválí nebo když se pá- 

 vice na blízku ukáže, rozevře hned své drahoskvoucí kolo, vyzdvihne lesklý krk a vydá 

 svůj nepříjemný koCicí hlas, jak lid praví, ze žalosti nad ohyzdnýma nohama. V čas 

 pelichání zalizá ale do skrejší a nikde se nedá spatřili. Hlubších vášní není páv scho- 

 pen, ale ttíž jest vzdálen od směšné hrdosti krocana. Ke skutečné kráse chybí mu 

 přede vším duševnější výraz ; lysá hlava, bíle obroubené oko a špinavé nohy jej mimo 

 to hyzdí. Let páva jest těžký, on nikdy se vysoko nevznese, ačkoliv rád vyhledává 

 vyšší místa. Těžké tělo a dlouhý ocas činí chůzi jeho jako namáhavou, což se neustálým 

 kýváním tenkého krku ještě více naznačuje. 



BulTon, výmluvný chvalořečník páva, považuje sice tuto chůzi za důstojnou a váž- 

 nou, jistější jest ale úsudek lidu, jenž mluví o pyšném člověku : Chodí jako páv nadutý- 

 V starších letech vyjeví se v pávu také ještě zvláštní kočičí povaha, stává se hašteřivým 

 a rozmarným: známka to, která vůbec stárnoucí marnosti vlastní jest. — 



Největší proměnu utrpěla zdomácněním husa. Vychování, jež u jiných zvířat 

 duševní vlastnosti výše vyvine, mělo u husy zrovna opačný výsledek. Divoká husa 

 jest vzor chytrosti ; v širém poli musí se živiti travou, hlemejždi, rybami, zrním, jak 

 to skrovná zásoba pozdní jeseni a zimy ji poskytuje, a ve vysokém, rychlém letu 

 v noci a mrazu musí od řeky k řece svou pastvu vyhledávati. Domácí husa, zvláště 

 je-li na krmníku, jen k zabití a k snědení určena, jest zase vzorem hlouposti. Má 

 stejný osud jako ovce. Také hloupá, trpělivá ovce jest na svobodě ve svých skalách 

 a horách jedno z nejchytřejších zvířat (n. př. korsikánský muflon) ; v otroctví ale ztratí 

 všechnu svou přirozenou odhodlanost a sílu, bujná zvůle svobody a přírody utuchne 

 docela v málomyslné poddanosti. 



I husa stala se otrokyni člověka; tragická stránka ale, která v tomto osudu leží, 

 zvrátila se ve směšnou, poněvadž odpor přirozeného nadání a nynějšího určení nikdy 

 se nevyrovnává. Husa jest pěší jezdec, lodník na suchu. Celé povaze a chůzi její chybí 

 na zemi střed a těžiště; na široké ploutevní noze kolíbá se ztučnělé tělo, krk se 

 zdvihá zpříma vzhůru, oko se dívá tupé ku předu, i šedá barva zvrhla se v bílou. Ho- 

 něna neví si rady, kulhá v právo v levo, kýhajíc a padajíc, ztěžka rozvírá křídla 

 a nemotorně jimi klátí, nebof nemá více sily, aby se do povětří povznesla. Neustálý 

 štěbot její jest sice také jisté proměny schopen a zjednal jí i historickou slávu, ana 

 prý jím Rim před Gally zachránila, ale ostatně jest zcela bez významu. Však již na 

 pastvě, kde stohlavé sládo po celé léto aspoň jakési svobody požívá, mění husa svou 

 povahu. Napasouc se do vůle vyvádí stádo rozličné kratochvíle ; tu se najednou zdvihne 

 a s jásáním do blízkého rybníka zapadne, tu se v těsný chomáč shlukne a veselým ště- 

 betem vzájemně se vyráží, jejž vtip národní žertovně vykládá*). Psu neb chlapci, jenž 

 se k husám blíží, běží ihned starší husy vstříc, bráníce stádo nataženým krkem a sy- 

 čením, ba i sokol a liška musí nezřídka nárazu husáka ustoupiti. Také mezi sebou bo- 



*) Mladé šlčbetajl prý neustále : My jsme pěkné panenky, my jsme pěkné panenky. íía to od- 

 povídají staré: My také byly, my také byly; a husák dokládá: Vi dávno ! 



