358 



jují, fl válfcy, jež rta společném pastvišti vedou, bývají došli tuhé a trvají ní!kdy více 

 dní. Vidíme z toho, že i ve flegmatické povaze husy všelicos je ukryto, co na ušlech- 

 tilejší stránky její ukazuje. Není pochybnosti, že husy u nás i básnický význam mají, 

 v pravém odporu s nynějším zvykem, kterýž je za vzor hlouposti považuje. V nesčí- 

 slných národních písních se připomínají, a starobylá místa nesou dosaváde jméno jejich. 

 Nepřipomínaje všestranný užitek, jejž masem, peřím a j. nám připravuje, uvádím 

 k obhájení husy jen to, že navzdor své hlouposti celému učenému světu až do nedávná 

 jediný prostředek poskytovala, sdělovati poklady vědecké od věku k věku. Kde by byla 

 sláva hrdin, kdyby husa neposkytla dějepisci nadšené [féro? Jak by se mohla tklivá my.".! 

 v písni a hravé obraznosti básníka kochati, kdyby pérem pomíjivé zvuky a podoby se 

 neupoutaly? Kdo by ustanovil pochybnou mez majetku a práva, kdyby se ostřím péra 

 nehájilo a neurovnalo? Pročež dokavad tvým brkem psáti budu, nezištný dobrý ptáku, 

 hájiti tě budu před utrhači a šířiti tvou chválu ! 



Vedle husy staví se tichá, vážnější sestra její labuf. Jest to vodní pták v mý- 

 větší dokonalosti, ideální výtvor přírody. Vše na něm jest krásné a vznešené. Pěvci 

 všech národů velebili jej, a chlějí-li sami sebe v obraze představiti, vyvolují si nej- 

 raději tohoto ApoUinu zasvěceného ptáka. 



Tiše a nádherně plove po jezeru, žádný list se nehýbe á žádná vlna, jen labuf 

 Ceřř hía-dřna vodní v jemné kruhy, a jako světlá rusalka splývá po ní, teJ se ponořujíc, 

 ted zase tím skvěleji vystupujíc. Jak se skví sněhová bělost její, jak půvabně zdvihá 

 a ohýbá svůj krk, jak lehce a volně pluje dále křidloma rozkošně podzviženýma ; každá 

 část její zahýbá se jemně, každá postava jest duchaplná, každý pohyb ušlechtilý — 

 střídavá to hra krásných obrysů v zrcadle vodním se zdvojnásobňujících. Tak splývá 

 Brama indický sedě na labuti nad vodami, tak vznáší se na hladině mořské krásné spře- 

 žení před lasturovým vozem pěnorodé bohyně. 



Neméně rozkošný, jako plování, jest také let labutě ; letí v oblacích jako vzne- 

 šený vůdce, a z daleka rozlíhá se již hlas tlupy její co dálné hlásání polnic nebo zvonů, 

 napolo válečný ryk, napolo zpěv míruplný. Labuf ale miluje více mír nežli půtku. 

 Panuje-li lev a tygr na zemi, orel a sup v povětří jen válkou a ukrutností : panuje nad 

 vodami labuf svou velebností a jemností, jsouc míru railovná že nikdy boje nehledá, 

 a dosti silná že se boji nikdy nevyhýbá. Beze strachu očekává orla, a síla její pře- 

 máhá i lišku nebo železný chrup vlka, jejž do vody strhuje a utápí. 



Na tuto mírnou, ušlechtilou povahu labutě zakládají se též pověsti mezi Slovany, 

 proměňující krásné, ušlechtilé panny v labutě. 



Cítí-li labuf blízkou smrt, odzpívá posledními dechy líbezným zvukem svou umrlčí 

 píseň: tof sice jen báchorka, ale jedna 2 nejdůmyslnějších starého věku; připomínat' na 

 znovu oživující silu, jenž z bran smrtelných nazpět do Světa věje. Krásně vypodobňuje 

 též litevská píseň žal nevěsty, sestry a matky nad hrobem synovým, porovnávajíc nářek 

 jejich s melancholickým zpěvem labutím : 



,1 přiletěly tři labutičky ze sadu královského; 



hle tu osedly tři labutičky na hrobeček bratříčkův. 



U noh mu labuf, u hlav mu labuf, labuf po boku sedla: 



u noh nevěsta, u hlav sestřička, a při boku matička. 



Truchlí nevěsta po tři neděle, sestřička po tři léta : 



cti nejhodnější ale matička, dokud na ní hlavička *)". ' 



*) Jsou vlastně dra drnby labutě, krotká a divoká (Cygniu olor a Cyguus muslcnj)? « je« 



