359 



Kachna podobá se k huse znamenitě, ale chůze její jest ješté mnohem ne- 

 snadnější ; nicménÉ Cini predce lepší dojem nežli husa. Není u ní oné tupé neohebnosti, 

 jako u husy, obrysy její jsou okrouhlejší, barvy živější a pestřejší, celá její povaha po- 

 hyblivější. Široko tělo s vyvýšenou zadní Části, souměrný krk, hlava ploská, dlouhá 

 a úzká, tváře poněkud vystouplé, pólo zakrývajíce čiperné černé oči, končí se naposled 

 v široký lopalkovitý zobák, dědičný to podíl kachny. Zobák tento jest pravé mistrovské 

 dílo : zároveň ruka, cedítko, nos, zbraň a hudební nástroj. Hlas souhlasí docela s tímlu 

 zobákem, jest široký a vrzavý. 



Zvláště pitvorná jest viklavá chůze kachny, jejíž těžké tělo vždy na jednu stranu 

 padá, jakoby střídavě jedna noha se zkracovala. Ostatně jest i chování kachen často 

 dosti žertovné ; usednou si na dvoře do kruhu, jedna zívá na druhou, natahují křídla, 

 otřásají se, kroutí hlavou brzo na právo, brzo na levo, až najednou kačer do širokého 

 káchání se pustí, načež ostatní ihned hlasitým sborem odpovídají. Brzo umlknou zase, 

 sednou na zem, schovají hlavy pod křídla, což nadanější na jedné noze stojíce odbý- 

 vají. Žravost, s jakou kachny ve všech loužích a bahnech se šplechtají, upomíná na 

 svině, přece ale milují čistotu mnohem více, nežli nečistí štětináči. Nastává-li déšf, 

 oživnou hned všechny kachny, hlasitě vítají milý živel, nejveseleji však, když do vody 

 zapadnou ; tu vyvádějí plováním, potápěním, honěním vždy nové a nové rejdy. Zvláště 

 se vyznamenává statný kačer, jemuž úhledný šat jeho hezky sluší. Na aksamitovém, 

 zeleném krku nese bělounký obojek, prsa má pokrytá vážnou hnědou barvou, na šedých 

 křídlech leskne se temnomodrý kovový štít a vzadu na konci staví se dvě ozdobně 

 zakroucená péra jako úštěpná znamení otázky. Jest to mužik dokonalý, v lásce a zlosti 

 silný. Pročež trefně mluví Shakspeare o Antonínovi, jenž v slepé vášni za utíkající 

 Kleopatrou pádí : 



flJak kačer roznícený napnuv křídla 



V rozhodné době již opouští boj 



A letí za ní." 

 Zlost kačera jest nebezpečnější nežli zlost husáka, a v slinách jeho jest prý 

 ostrý, ba smrtelný jed. Vůbec jest kachna živější , duševnější zvíře nežli tetka její 

 husa, podrželaf ještě mnoho ze své divoké povahy. 



Nejmilejší nám ze všech okřidlenců jest zajisté holub, miláček našeho národu, 

 jejž i Komenský holubxím národem nazývá. S holuby se obírají nejraději jemnocitné 

 povahy, zvláště děvčátki, kteráž jsou sama jako holoubkové. Již mezi vážnými Římany 

 bylo mnoho holubářů, ale nikde tolik jako mezi národy slovanskými. Všude v dědi- 

 nách, na hradech ba i m kostelích sídlí dosaváde volno, často chráněny přívětivou péčí 

 celé osady. Žádný pták nepřipomíná se tak často v slovanských národních písních jako 

 holub, a to vždy ve smys.u pěkném co obraz a zrcadlo lásky. Ba sám duch svatý, ja- 

 kožto svrchovanost božské lásky, představuje se v našich kostelích v podobě holuba. 



Celé žití a chování se holuba jest přívětivá idylla. Holub jest cudný, jemný, 

 přívětivý, pln upřímné lásky Trpěliv a bez zlosti snáší všechno, i smrt, nevydávaje 

 ani hlásku. Dle mínění starých nemá holub žádné žluči, on v skuťtu jest pravé nevi- 

 ňátko, jak dobře praví sloveaská píseň : 



poslední vydáíá příjemný hlas. Poněvadž ale zevnitřní rozdíly jejich jsou nepatrné, nebyl 

 uahuřc žádný n)zdii činěn. 



