361 



Sosny. 



Od Julia Saxa. 



Snažil jsem se, seznámiti vážené čtenářstvo v řade rostlinopisných článků s čel- 

 nějšími tvary bezkvétých rostlin. Poznali jsme nejdříve skupení bezpohlavních : hub, 

 řas a lišejníků, pak skupení vyšších pohlavních rostlin : mechů, kapradi, preslic, koře- 

 noplodých a plavuní, u nichž, jak jsme viděli, ta zvláštnost se jeví, že z každého výlrusu 

 jedna pohlavní a jedna plodní rostlina se vyvine. Poznali jsme také, jak u jmenovaných 

 tříd pohlavní rosllina vždy nepatrnější se stává, až konečně u Selaginell jenom malou 

 buněčnou hromádku představuje, kdežto právě plodní rostlina největšího vyvinutí dosáhne. 



Oboje skupení, bezpohlavních a pohlavních rostlin, má to společné, že nevyvinuje 

 nikdy pravých semen, nýbrž jenom rozmnožovací buňky, tak nazvané výtrusy. 



Obracujíce se nyní k sosnovitým stromům vstupujeme do jiného velikého oboru 

 rostlinné říše, do oboru rostlin semenných. I tento obor dá se ve dvě skupení 

 rozděliti, ve skupení rostlin s nahým semenem, a ve skupení takových, jejichž 

 semena mají obal. Můžeme onen obor, k němuž právě sosny náležejí, n a h o s e- 

 menné, tyto zase, k nimž palmy, lilije, trávy, jehnědovité a ovocné stromy patří, 

 plodní rostliny nazvali, vyrozumívajíce pod plodem semení, blanitými nebo ma- 

 sitými listy obejmuté. — Sosny, rostoucí u nás a v střední Evropě vůbec, kdežto hlavní 

 podstatu lesního hospodářství činí, obsahují jenom několik druhů, kteréž zajisté každý 

 z našich [čtenářů z vlastní zkušenosti zná. Jsou to : jedle, smrk, modřín, borovice, 

 kleč, jalovec a tis. 



Jedle (Abies pectinata, die Tanne) a smrk (Abies excelsa, die Fichte) jsou 

 k sobě v středním svém věku velmi podobny. Oba stromy vyznamenávají se jehlan- 

 covým zrůstem, kterýž zvláště u jedle podivuhodné pravidelnosti nabývá. U obou vy- 

 zdvihuje se štíhlý, oblý kmen až k 150—180 stř. kolmé výšky; větve, které v poro- 

 vnáni se kmenem vždy velmi tenké zůstávají, stojí po 5 — 7 ve vřetenech u vzdálenosti 

 1 — 1 Va stř. Dolejší větve jsou nejstarší a spolu nejdelší, čím výše tím jsou kratší, 

 a od toho pochází pravidelná jehlancová podoba celého stromu. U jedle odstávají 

 větve od kmenu voderovně, ale pruty na větvích netvoří nikdy vřeteny, nýbrž vždy se 

 rozšiřují dva a dva naproti sobě ve ploše vřetenu větevního, také listy leží v jedné 

 ploše po pravé a levé straně prutů. Celá jedle obsahuja ledy soustavu takových vodo- 

 rovných vřetenů, zdola nahoru vždy se umenšujících. 



Méně pravidelné jest uspořádáni větví na smrku. Větve tvoři na kmenu sice 

 také vřetena, ale pruty na větvích neleží vodorovně proti sobě, nýbrž visi s každé strany 

 pro tiži jehel (listů) při své tenkosti dolů, a také celá vřetena větevná kloní se v oblou- 

 cích k zemi. Také v tom se rozeznává jedle od smrku, že ona ve stáří obdržuje 

 korunu (svršek) okrouhlý, tento ale vždy v dlouhý konec vybíhá. Podle toho můžeme 

 již ze zdálí oba stromy od sebe rozeznati, neméně dá se ale již také každá větvička 

 jedle a smrku podle jehel (listů) ustanoviti. 



Smrkové jehly jsou totiž napřed špičaté a čtverhranné, také stojí kolem do- 

 kola na prutech, jedlicí jehly jsou ale napřed vykrojené, širší a jenom dvojhranné, i ač- 

 koliv kolem do kola na prutu upevněny, ohýbají se předce dolejší a hořejší tak, že leží 

 v jedné ploše s postranními jako zuby na dvojatém hřebenu. Od toho pochází taká 

 latinské jméno jedle : Abies pectinata (hřebenitá). 



Ještě pravidelnější nežli u jedle jest rozvětvení u borovice (Pinus sylveslris, 



