(Obr. 4.) 



vždy dvě, tri a více šišek na míslé vřelenitých větví, u modřínu ukonCují tak jako 

 samčí jehnčdy zkrácené větve (obr. 2. c). Šišky obsahují osu, na níž zhusta vedle 

 sebe šupinaté listy sedí, v koutech těchto listů vyzdvihuje se plosko stlačený ústroj, na 

 jehož svrchní straně zárodky dvou semen se nalézají. Tato postava zárodků objevuje se 

 u všech člyr jmenovaných druhů : u jedle, smrku, borovice a modřínu, pročež se do 

 jedné čeledi, do čeledi smrkovitých (Abietineae) počítají. 



Jalovec (Wachholder), cypřiš, chvojka a thuje (der Lebensbaum) tvoří jinou 

 íeled, totiž cypřišovitých (Cupressineae). Šiška má u nich také krátkou osu s ně- 

 kolika masitými nebo drevnatými listy, z koutů jejích vynikají ale zárodky semen bez- 

 prostředně. U jalovce srostou listy krafounké šišky dohromady, stanou se masitými, 

 temnomodrými (obr. 4. c;. Cypřiše rozeznávají se snadno 

 svým celým vzezřením od smrkovitých stromů, chybíf 

 jim pravidelnost rozvětvení, a též jejich listy jsou poně- 

 kud jiné ; u smrkovitých stojí jehly v spirálních řadách, 

 u cypřišovitých ale tvoří ostré jehly bud vřetena, jako 

 n jalovce (obr. 4. f), bud kryjí co tlusté úzké tři šupiny 

 větve, jako u cypřišů a thují. 



Tis (Taxus, der Eibenbaum) podobá se ve svých 

 listech k smrkovilým, ale také jemu chybí pravidelné roz- 

 větvení, a poněvadž svými plody jak od smrkovitých tak 

 od cypřišovitých se rozeznárá, tvoří s některými cizími 

 rody zvláštní čeleď tiso vitých (Taxineae). U nich není 

 plodní ústroj šiškou, nýbrž slojí na konci malé větvičky, 

 vynikající z koutku jehlovitého listu, a obsahuje jediný 

 zárodek semena, který při zrání v bobuli se kryje. 



Podotknuvše prozatím tolik o podobě sosnovitých 

 stromů, můžeme nyní k zevrubnějšímu vyskoumání úslrojnosti jejich pokročiti. 



Semena jedlí, modřínů a borovic sedí vždy po dvou na vnitřní straně dřevnatých 

 šupin, z nichž se šišky těchto stromů skládají. Každé semeno jest podlouhlé vejčité, 

 barvy hnědé, 2—3 čárky dlouhé a po straně křídlovitou blánou opatřené. Skládá se z tvrdé 

 slupky a z měkčího žlutavého jádra. Totot obsahuje olejnaté buněčné tkanivo, v němž 

 jeden nebo více klíčků leží. Kliček jest podlouhlé válcovité těleso, mající .na jednom 

 konci mladý koneček kořínku, na protějším ale věnec mladých, ještě nevyvinutých listů, 

 v jejichž prostředku malý kužel se zdvihá. Zpomeneme-li si na popis výtrusných 

 rostlin, nalezneme, že semeno právě popsané docela jiné jest, nežli semenní buňky vý- 

 trusných rostlin. U těchto proslředkuje se rozmnožováni jednoduchou buňkou, kteráž 

 se dělením v buněčné těleso promění; u sosnovitých jest ale semeno již velmi složité 

 těleso, z mnohých a rozličných buněk záležející, v němž klíček, mladá to rostlinka, již 

 zajmut jest. Totof ústrojí mají sosny s mnohými jinými rostlinami společné, o nichž 

 jsme ještě nejednali, ale tím se zase rozeznávají od nich, že ve svém semenu několik 

 klíčků obsahují, což mimo to jenom u citronů se nalézá. Semeno sosen nepodržuje tak 

 dlouho kličivou silu, jako n. p. semeno obilní, nýbrž po třetím neb čtvrtém roce již se 

 kazí, bezpochyby proto, že se olejovité buňky, jimiž zárodek obejmut jest, zruší. Tka- 

 nivo toto nazývá se v rostlinosloví bílek. Semeno rostlinné porovnává se totiž s va- 

 jíčkem vejcenosnýcb zvířat, a poněvadž olejovité tkanivo kličku tak jako bílek vajec 



