v 
9 
Trápí-li ho láska, a nemůže aneb nesmí-li k své milence, jeví svůj chtíč jakýmsi 
hvízdáním skrz nos. Je-li na řetězu uvázán o hladu, štěká po žrádle docela jinak, 
nežli by štěkal na cizince. Vkrade-li se do jídelny, kde se sloluje, posadí se na 
zadní nohy a bude se obědvajícím vytrvale do úsl dívati; nechají-li ho dlouho  čekati 
na nějaké sousto, bude konečně jeviti netrpělivost svou jakýmsi přerývaným poštěko- 
váním, od každého jiného se lišícím; nechceme-li mu rozuměl, začne nás hlavou do 
lýtka trkat, anebo nám položí tlamu ná klín anebo nás bude pazourem na sebe upo- 
mínal.. Klerýž myslivec. nerozumí hlasu svého honicího psa, spatřivšího vysokou zvěř 
anebo přišedšího jí na stopu! Není-liž hlas ten docela jiný, než jaký má doma? Jest 
to hlas těšícího se na kořist, ouzkostně veselý, přivolávající. Docela jinak šlěká pés, 
chtěje najevo dáti radost svou. Chystá-li se pán jeho k vyjití, a on má naději, že 
půjde s ním: jakž tu vyjadřuje radost svou veselými skoky a zvláštním štěkáním s já- 
sotem spojeným! Ztratil-li kde svého pána nebo-li ho zavřeli v neobyčejném místě: 
jak strašně dá se do vylí, ve klerémž postupuje až k výrazu zoufalství, Do podobného 
vytí dá se, slyše jiné psy bědoval: kterak soustrastně. pláče tu s nimi! — Ostatně 
jest pozoru hodno; že pes v krajinách studeného pásma hlas docela tralí. 
Avšak nejenom štěkot psí, i všecky posuňky jeho, jak svrchu již dotknulo, jsou ve- 
levýznačné, Polkají=li se dva psi stejné velikosti, ihned poznáme, jak se spolu snášejí. Jsou-li 
oba srdnati a náchylni ke rvačce, vzlýčí hlavu, hřbet i ocas, obcházejí se kolem vrčíce na 
sebe, až konečně se dají, do sebe, Je-li z nich ale jeden bojácný, sklopí šíji, uši a ocas, 
někdy se i na znak položí, jakoby chtěl říci k druhému: „Uznávám tvou převahu, viz 
pokoření mé, nechť se lím hněv tvůj umírní. Já se vzdal, a ty smýšlíš tuze šlechetně, 
abysi mně. ležicímu ublížiti chtěl“ Vítěz rozumí té řeči, ušetří pokory, a pyšný na 
svou. velikost opustí bídníka, — Vejdeme-li někam do domu, a veliký domácí pes 
přijde nám vstříc. ocasem mrdaje a brzo na Iu brzo na onu stranu se kroulě, rozumíme 
mu. dobře, že nás vílá co přítel, i neostýcháme se jej hladiti a jemu lichotiti. — Sta- 
věcí pes, jak mile vyslídí zajíce neb korotev, najednou se zastaví, přestane klátit oca- 
sem; jímž jenom chvilkami  pomršťuje, ba často i jedné nohy pozdvihne, jakoby nám 
na rozum dávál, kterak již tak blízko jest u zvěře, že kdyby sebou jen málo hnul, je- 
mom tou nohou ještě došloupnul, bylo by se obávali, aby ji nezaplašil. 
20 Chce-li cpes někam ulehnout, obejde napřed to místo, než se na něm uhostí; 
svůj trus hledí obyčejně zahrabat, ; ; 
"4 Znamenilé jest, že pohodného, třebas jej nikdy neviděl, ucítí a v něm nepřítele 
svého pozná. „Jak tento do vsi neb domu vkročí, nastane všeobecný štěkot, žádný však 
ze psů ze své boudy se nehne. 
"Ve svém mládí je pes pravidelně neobratný, hravý a přihlouplý; jeho moudrost 
přichází až po druhých zubech. Ve stáří stává se pes smutným, líným i nejapným. 
Oči jeho ztratí: svůj dřívější lesk a kůže vypelichá na holo. Sám s trpícími vždy 
outrpnost maje je rád, když sei jemu v nemoci opatrování dostane. Bez odporu pod- 
robí se každému léčení, v pána svého důvěru ouplnou klada. I v posledních oka- 
mženích svého života rád je u člověka; v pohledu na svého pána sladce umírá. Jsou 
případy, kde pés poslední svá okamžení cítě ze svého peleehu se zdvihl a k pánu 
svému se plazil, na cestě však ducha vypustil. Tak jest pes — věren v životě, věren 
iv smrti. 0 
vúvli tyl 
