20 
i 
pouhý loupežník, kterýž v nedostatku větší kořisti třebas myšmi a drobnými ptáky se 
spokojí, ba ani mrchy se neštítí. Druh příbuzný s orlem skalním čili královským, pro 
postavu ještě smělejší a velkolepější tak zvaný císařský (jinak na každém rameni bílou 
skvrnou vyznamenaný), kterýž se také v zvěřinci chová, dělá svému vyššímu názvu 
lím větší hanbu, protože se nejhlavněji zdechlinou živí On žije na stepích Uher a 
jižní Rusi, v malé Asii a v severní Africe dosti hojně, Na stepích maloruských sedá 
skoro na každé staré mohyle takovýlo orel, od čehož tam mogylnik sluje. Kde větří 
nějakou mrchu, přiletuje v hejnách, kdežto orel skalní obyčejně sám pro sebe loupí, a tak 
jest orel císařský nepochybně onen druh, o němžto Kristus dí: Kde mrcha bývá, shro- 
mažďují se orli. V spůsobech rovná se tedy zcela supům, toliko vnějšek jest slušný. 
Ostatně musím podotknouti, že vzlet ke slunci nikoli nepochází od poetické snad touhy 
toho pláka ku pramenu světla, aniž, jak mnozí věří, oko jeho lak zřízeno není, 
žeby je nic slepiti nemohlo. Orel vzlétá upřímo, poněvadž tak rychleji do veliké vyso- 
sti povznésti se může, než kdyby s křídloma rovnovážně rozprostřenýma pomálo v ši- 
rokých kruzích se povyšoval, jak to čápi a supové dělají. Letě ale tak upřímo proti 
slunci mívá oči proti paprskům jeho chráněné tlustou mázdrou, kterouž od vnitřního 
očního důlku přes oko jako oponu přestříli může a kterouž světlo toliko slabě 
proniká. U sov viděl snad již mnohý tuto mázdru, jížlo světla se štítící tito ptáci za dne 
oko zastírají, a již toliko odhrnují, když na něco lépe pohlídnouti chtějí. Od bělavé té 
kožky pochází ospalé, polomrtvé vzezření těchto ptáků mezi dnem, a s takovýma též 
ospalýma, na polo zahalenýma očima, ne však s olevřeným, bystrým zrakem, jak jej 
staří malíři představují, plove orel naproti slunci. Kromě této úpravy, chranící oko 
orlí od oslepení slunečního, má ono ještě důležitější, všem dravým ptákům společnou; 
kteráž je podlé libosti ptáka dalekozraké neb krátkozraké dělá. Sploštělý kroužek kostní 
leží na přední straně oka, lak že otvor jeho zormici prostou nechává. Zvlášlními svaly 
může se kroužek ten přitáhnouti, a tím stlačí oko od přirození vypouklé a sploští je. 
Popuslí-li tyto svaly, tedy se jablko vlastní svou pružností opět vykoulí. Vypuklé oči 
jsou krátkozraké, ploché dalekozraké; i může tedy orel se závratné výše mnoha 
set stop, kdež se co pouhý puntík objevuje, nejmenší věci na zemi spatřili, s druhé pak 
strany v té chvíli, když na kořist svou střelí, povolením kroužku očního svůj cíl se 
slejnou zřetelností na očích míti, i když na málo palcův od vypnuté jeho hlavy vzdálen 
jest. Kdyby jen dalekozrakým byl, musil by takměř oslepnouti, spusliv se na samou zemi. 
Učinivše taklo zálet do čirého vzduchu, v nichžto orlové žijí, vraťme se opět 
ke svým ubohým věznům v Jardinu des plantes. Vedle orlů královských a hnědých 
jest klec s malým africkým druhem Aguila Bonellii, jejž také v Českém Museu vy- 
cpaného máme. Právě tento druh, poněvadž velikostí nad jestřába nevyniká, nejlépe 
k tomu se hodí, skoumati na něm, co vlastně orla odznačuje. Známka velikosti, kterou 
by snad mnohý z členářů za hlavní znak orla považoval, přichází v niveč na trpasli- 
ckém orlíku našem. Avšak směstnané a při tom tak pěkné tělo, jímž se od nemotorné 
káně (bussard) a od štíhlejších sokolů liší, křídla obzvlášiní délky, ani lašťovičí, dlouhá, 
jako u mnohých sokolů, ami krátká a široká jako u jestřába, široký nepříliš dlouhý 
ocas, přede vším ale silné nohy, dlouhá špičatá, tak zvaná orlí péra na šíji, činící krk 
i zadní hlavu velmi statnými, a zobák ne náhle od zpodu, jako u sokolů, zahnutý, nýbrž 
mírněji klenutý a velmi dlouhým hákem ozbrojený, označují ho co pravého orla, co 
miniaturu orla královského, jemuž i vážným chováním se podobá. Máme podobné pří“ 
