22 
člověku nejposlednější důstojnosti. Botokudové, nazí divoši, kteří v brasilských pra- 
lesích obývají a toliko tím skutečnými lidmi sc projevují, že jsou velice marnivi, a po- 
něvadž nepřišli ještě na myšlénku, šatem se přikryti, alespoň kůži svou malují a sobě 
péra a dřeva do pysků, nosu a uší vstrkají; tito lidé používají též harpyí k zdobení 
své milé osoby. Tento pták totiž má temmošedé peří, a popelavá jeho barva pochází 
jako u mnohých volavek od bílého prášku, kterýž péra jejich zvláštním se loupáním 
odlučují. Botokudi pak chytají harpye, chovají je v surových klecích, a dobývají kle- 
páním těchto tyranů lesních denně hojné množství toho bílého prášku, jímž své černé 
vlasy pudrují. Tak přikazuje šperkovnost člověka, jenž pštrosa pustin oškubává, drahé - 
kameny z vnitřností země vyjímá, bource chová a jejich útlá pouzdra, v nichž se pro- 
měnují v křídlatého motýla, v lesklé látky setkává, ani hrozné divoké harpye se nebáli, 
a upotřebuje jich za pudrovací pytlík. Jestliže harpye, jichžto mimo popsané ještě dva 
neb tři menší druhy v jižní Americe žijí, zvláštní skupení orlů činí, lišíce se vzrostem, 
oděvem a drápy od ostatních asi jako lev od druhých koček, ukazuje sup bradatý ještě 
větší zvláštnosti, tak že ani mezi supy, ami mezi orly vřaděn býti nemůže. Dříve 
jsme vystavili rozličné druhy orlů za příklad, jak příroda při všech proměnách velikosti, 
barev a jednotlivosti těla, předce jakýsi typus ve větší řadě tvorů zachovává, a tak 
stvořila celé pokolení orlů, z mnoha údův seslávající a přes celou zemi rozšířené. Opak 
toho dokonalý podává sup bradatý. Vidíme tu jistý tvar jediným druhem vtělený, kte- 
rýž ve svém obydlí obmezen jest na Alpy blíže Středomoří, na Kavkaz, Altai a Hyma- 
laji. — Každá píď jeho těla jest obzvláštní. Hlava je špičatá, zpředu s hákovitým Zo- 
banem. Od zadní hlavy běží krvavým, žhavým okem po obojí straně černá proužka 
k bradě, a tam strmí štětinatá černá kozlí brada. Když pak zobák supímu se podobá, 
ačkoli jest ještě ohnutější, vidíme na hlavě a krku hustá špičalá péra, jaké jsme u orla 
seznali. Křídla jsou velmi dlouhá, tak že na zad křížem položená vyvstávají jako u la- 
štovky ; také i pták ten nesedá přímo, jako druzí draví ptáci, nýbrž rovnovážně, jako 
laštovky a rackové. Nohy, pokryté skoro od dlouhých per stehenních, jsou sivé, kriké 
s malými prsty a tupými drápy, jako supi mívají. Barvou také se rozděluje od orlů 
a supů obyčejně jednobarvých; křídla, záda a ocas jsou skoro černé s bílými brky» 
takže plák obzvláště proužkovaný vyhlíží; břicho je bílé, krk a hlava zrzavá, na menší 
trochu odrůdě z jižních Španěl a z Alžíru, jaká se v Jardinu des plantes nachází, do- 
konce oranžová, čímžto zář červených očí zvýšena jest a zvíře to docela výrazu krve- 
žíznivého ukrutníka nabývá. Tento obyvatel Alp je největší létající pták Starého světa, 
i byly ve Švýcarech zastřeleny exempláře deseti střevíců šířky v křídlech, kteréž tedy 
novosvětovému kondoru velikostí se vyrovnaly. Ačkoli o supu bradatém mnohé 
bájky kolují (neboť jeho drápy jsou příliš slabé, aby větší zvířata, kamzíky, ovce a jiné 
unesti mohl), jest to předce odvážný i samému člověku nebezpečný dravec, ješto ble- 
skem s povětří sletuje a obřími svými křídly lidi i zvířata do propasti svívá. Také 
síla jeho zobanu je neobyčejná. Našly se v žaludku jednoho supa bradatého, střeléného 
v Sierře Nevadě, kusy lebky mladého kozorožce, mezi nimi také rozpoltěná hořejší 
čelist. Ta byla tak rychle a silně zobákem rozťata, že stoličky z ní nebyly vylomeny, 
nýbrž uprostřed rozpoltěny. V zajetí skrotne sup bradatý, i seděl mezi exempláři jeho 
v Jardinu beze vší starosti havran a americký Polyborus, a nic se jim nekřivdilo. — 
V poslední kleci, představující druhou předsíň stavení (50) byly dva kondoři. 
Tato zvířata ukazují sice v barvitosti a postavě jakési zvláštnosli, náležejí však dojista 
