26 i 
z jižní Rusi, vzácným ptákům, kteréž mimo Petrohradskou sbírku jenom České ná- 
rodní Museum vycpané má. Ostatně jest bílý jeřáb dosti rozšířen v Bessarabii, 
Malé Asii a na moři Kaspickém ; ale mnohem plašší nežli ostatní druhové, kteříž vů- 
bec k nejplašším plákům se počítají a téměř ani střeliti se nedají. Nad to pak pova- 
žuje se jeho usmrcení ode všech národů, mezi nimiž žije, za hřích, jenž cizince jejich 
pomstě vydává, a proto ve sbírkách tak vzácný jest. 
Pravili jsme již o papoušcích, že strakatá směsice jejich ve veliké kleci oko 
uráží, a žebychom je raději tak, jak ve vlasti své přicházejí, ve větvích tropického pra- 
lesu viděli. Také o vodním ptactvu bych tvrdil, že v Jardinu des plantes nedobře 
vypadají, zvláště i proto, že malému bassinu ve dvoře (66) vodní rostliny, rákosí, sítí 
a vrboví schází, nejmilejší to obydlí těchto ptákův. U ssavců pohřešovali jsme méně 
krajinu domácí, spokojili jsme se, vidouce veliké tlustokožce, koně atd. v jejich ná- 
dvořích, dravce pak v železných klecích, poněvadž tato úhledná zvířata, pohyby jejich, 
podoby rozmanité, anobrž i duch jejich všecku naši pozornost zajímaly. V žádném 
kraji světa nejsou ssavci vůbec tak hojní, že bychom si krajiny jimi zcela vyplněné 
představovali (vyjmouce snad jedině roviny jižní Afriky, kdežto se antilopy, nosorožci, 
slonové, kvagy, zebry atd. hemží). Jediné opice poněkud jsou toho spůsobu, že se 
něco nedostávati zdá, vidíme-li je mimo jich krajinu, anebo naopak, protože v hejnách 
žijí v pralesích mezi obratníky, jejichž hlavní ráz spůsobují. Proto ihned nás překva- 
puje nepřirozená umělost, když v jejich budově na provazech a tyčkách je skákati a lézti 
vidíme ve zmolané směsici. To pak při ptactvu skoro veskrz má platnost. Draví 
ptáci jedině jsou osobnosti v té míře mysl poutající, že nás i v úzké kleci zajímají, 
také nejsou tak hojní, že by nějakou krajinu vyznačovali, kromě některých supů 
v horkých zemích. Také pštros a některé skvostně opeřené kury, jako pávy a ba- 
žanty, možná mezi ty klásli, kteří podobou a krásou tak oko vábí, že na to nemyslíme, 
jakby v krajině své vypadali. Ostatní druhové ale jsou skoro všickni v lese, 
v polí, na vodě oživovateli krajin domácích. Tito jestřábové a pelikáni, již tady 
v menažerii lak smutně postávají, jsou nejpěknější okrasou velikých mokřadů jižní 
Rusi, jížních Uher a delly Nilské, 
Tam se procházejí v houfech běloskvělé volavky, kteréž rusky nuždy (Ardea 
aegretta) slovou, řady tmavých jeřábů, šedivých volavek a černých čápů prokmitují 
se bílým stádem. Daleko na jezeře, nedosližitelní kulce střelcově, spouštějí se Širo- 
křídlí, jasně růžoví pelikáni, plovajíce pokojně mezi ozdobnými labuťfmi a malými 
kačkami a potápkami; mezi nimi září barvou plamennou flamingové (plameňáci) co stráže 
na ostrovech a bezdnách, a v povětří třepetají se hejna sluk, čejek, racků, kulíků, 
hned klikatým, hned pokojným stejným letem. Tylo šedivé volavky hnízdí v lesích 
pobřežních v hejnách, až se větve stromů pod tíží hnízd jejich shýbají a les jejich 
hlasitým voláním naplněn jest. Tito rackové nás vysoko na sever zavádějí. Tam se 
bělí skály od hejn těchto mořských ptáků, jako do velikého oblaku se halíce z ptáků 
odletujících a přiletujících. 
Jděme k rotundě (63). Sestáváť z klecí, a před každou klecí je nádvoří drá- 
tem omřížené a přikryté, aby tam ptactvo poletovati mohlo. Ale tu nám ještě smut- 
nější vězení do oka bije. Tuto jsou zavření malí zpěváci, cizozemské pěnice. Tato 
zvířátka, oživující les svým příjemným zpěvem, a mile překvapující, když některé, 
útlé podoby, náhle před námi poskakuje a polétá, pozbývají tady, kde každý přes 
