* 
73 
a pevnost skal a odnáší slále zředěnou a rozpuštěnou hmotu hluboko z útrob skalních. 
Voda, vniknouc do země, živí prameny, kleré se ze skal prýšlí a v nichž všude hoj- 
nost rozpuštěných látek nalézáme. Tato voda pochází ovšem čáslečně z dešťů, kleré 
půdou na povrchu promokávají nebo otevřenými škulinami do ní se vcezují, avšak voda 
vnitřku zemského pochází většinou z jiného pramene. Nejhustší lijavec neprosakuje 
v obyčejných našich půdách hlouběji, nežli na půl stopy, jen ve velmi kypré půdě 
někdy na celou stopu ; mnohá půda nepropouští ale skoro pražádné vláhy. Větší část 
deštní vody odtéká tedy na povrchu zemském a tratí se většinou, dříve nežli do řek 
se vleje, v parách zase do povětří. Ale také prosakující vláha ztrácí se dílem bez- 
prostředně vysýcháním půdy, dílem prostředně vyssáváním a vypařováním pomocí rostlin, 
tak že v zemi toliko ona málo pozorovaná vláha zůstává, která jen bezprostředním do- 
týkáním se vlhkého vzduchu v neviditelných krůpějích se do ní sráží, jako ma oknech 
našich světnic. 
Vláha ta vniká do ssavých škulinek a dutin mezi zrnka a prášky, nejenom když 
v husté mlze mží a každý zjevně poznává že rosa padá, nýbrž v každé době, vyjmouc 
čas po dešti, kdežto nadbytek vláhy z půdy se vypařuje nebo přílišné teplo toto srážení 
zamezuje. Tato závada trvá však jen krátký čas, neb má-li půda tutéž teplotu 
jako vzduch, ssaje do sebe předce vláhu, majíc jako každé dirkovité těleso vlastnost, 
že páry v sobě shušťuje. 
Že skutečně vláha zemská nikoliv z deště, nýbrž z povětří pochází, dokazuje 
ta okolnost, že se množství pramenů jistých krajin neřídí dle množství deště, nýbrž 
dle povahy půdy, dle kamení a dle úklonu vrstev, z nichž půda se skládá. Sama poušť 
Sahara v Alrice není bezvodná, nýbrž vláha prosakuje hluboko do jeji půdy, která málo 
příležitosti poskytuje, aby z ní prameny vypryšťovali mohly. V jisté hloubce nalézá se 
všude voda, a na mnohých místech jest svrchní, vodu propouštějící vrstva praménky pro- 
vrtána jako řešeto. Ostrovy západoindické, na nichž málokdy prší, jsou předce velmi 
bohaty na pramenilou vodu. Na ostrově sv. Tomáše (St. Thomas) plynou s hor četné 
potoky. Nejhořejší vrstvy půdy sdělují svou vláhu vrstvám blubším a lak se obnovuje 
neustále žíznivost povrchu a povstává všeobecné promokvání až do hloubek nám 
neznámých. Se shušťující přílažlivoslí hmoty, která na slěnách malých dutin v kypré 
zemi a v kamení činná jest, spojuje se ssavá síla vláskovitosti (Capillaritael) a tíže 
zemská, prostředkujíc neustálý průchod vody od povrchu k hlubinám a nahromadění její 
ve všech dutinách a rozsedlinách skalních. Množství vláhy, jež všelijaké kamení do 
sebe ssaje, jest rozličné. Pokropíme-li suchý pískový kámen, ztratí se voda z povrchu 
jeho velmi brzo, a opakujeme-li omokřování jeho, stane se za krátko veskrze vlhkým. 
Pokropíme-li však pevný jíl, zmizí kapky na něm sice také brzo, jakoby výparem se ztrácely, 
ale dlouho musíme pokropování opakovati, nežli se stane docela vlhkým. Konečně se 
částky jeho od sebe vzdalují, aby mohly mezi sebe vodu přijmouti, avšak zase při vy- 
sýchání k sobě se přibližují. Docela pevný a tvrdý jíl dá se rozmnožením jeho vlhko- 
sti na všechny stupně měkkosti i řídkosti uvesti, až se slane konečně tekutým. Ještě 
-po vysušení při teple 400 C. má jíl v sobě 25—30% vody. Také v každém kamenu, 
složeném z malých zrnek neb krystalků, nalézá se voda, a vůbec není žádný kámen 
vodě nepřístupný, Ve všech hloubkách rudních dolů kape se stěn a stropů voda, a 
vniknutí havířů do hlubin země zabraňuje se konečně návalem vody, nikoliv podzemním 
teplem. V kamení napojeném rosou vzduchu pohybuje se voda dle směru líže. Přívislost 
