79 
v objemu mající; na teméně kopce spatřil množství malých homolí s (rychtýrovým jicném. 
Půda sopky byl šedý jíl, houpající se pod každým kročejem. Z jícnu malých homoli 
vývalovalo se bahno, které až ku kraji vystoupnouc v bublinu se naduulo a pak výbu- 
čhém' puklo, při lom rozstříklo se na všechny strany, kleslo ale zase v jícnu, až po 2—3 
minutách znova vystouplo. V čas dešťů proměnila se ta sopka v ohromný, tekutým 
blátem naplněný jícen, a výbuchy byly pak prudké, provázené zemětřesením, zvláště po 
dlouhém a suchém letě. 
Ještě větší sopky toho spůsobu pozorují se na nízkém poloostrovu mezi Azov- 
ským a Černým Mořem, na Tamanu a Kerči. Bahenní sopky jsou zde až na 100—250 
stop" Vysoké a mají někdy velmi silné výbuchy. Roku 1794 byl nejsilnější výbuch ; 
půda okólní třásla se dva dní před ním, a konečně vyšlehl při ohromujícím lomozu 
z jícnu "sopky Kůku-Oba vysoký plamen a vyvalil se černý, hustý dým, načež šest 
ohromných bahenních proudů se vychrlilo. K těmto bahenním sopkám přidružují se mnohé 
sopky v jižní Americe a na Javě, ktéré dosahují výšky okromných hor a od jiných 
oheň metajících sopek ničím se nerozeznávají, nežli bahnem a vodou, které z jícnu svého 
vyrážejí. Volcam de agua u Guatemaly nevyhazoval ještě nikdy nic jiného nežli vodu 
a bahno, ale to někdy v takovém množství, že r. 4541 celé město Cividad-Vieja zalil. 
Humbold vypravuje o několika sopkách na vysočině Ouilské, které nesmirné množšlví 
teplé a studené vody, s bahnem uhelnou látkou proniknulým, ba někdy i nesčísné ryby 
výmeřaly. Sopka Čolopaxi vyhodila jednou tolik ryb, že hnilím jejich celá krajina huu- 
sným zápachem se naplnila, totéž se stalo r. 161 na sopce Imbaburu a r. 1698 na sopce Car- 
duairazo. Ryby souhlasily s těmi, které v potocích okolo sopek se zdržují. Sopka Antuce v Chili 
výlévá po každém výbuchu množství vody a bahna. V bahně z těch sopek vyvrhnutém nalézá 
se množství křemenných buněk, rostlin z iřídy ras, rostoucích ve vodě; tytéž neomylné 
pš vodní činnosti nalezl ale Ehrenberg v nejrozmanitějších vývrhelech sopečných 
é všech dílů země, a tak ukazuje tento pamětihodný udaj na stejný původ všech sopek 
h živých tak i vyhaslých. Ohnivé hmoty, kleré z mnohých sopek vylékají, jsou léž 
jen bahnem podzemním, pocházejícím ale z hloubky mnohem větší, kde je horko již 
Žčelů ebo z části roztopilo. Jen tak pochopíme, jak se v sopečných vývrhelích lak 
často ohněrodé látky s vodorodými ve smíšení nalézati, a jak lávy v rozličných 
krájinách nejrozmanitější povahu míti mohou. Že pod ohromným tlákém par a působe- 
ním znamenitého tepla již pod zemí rozmanité nerosty v tom žhoucím bahně povstá— 
váji, které uměle jen ohněm vybvořiti dovedeme, nepotřebuje žádného výkladu. Láva, 
totiž ohnivá: ze sopek plynoucí hmota, není ledy látka vyplývající co žhavá, tekutá 
kihóla útrob: „žemských , nýbrž bahno a bláto podzemním teplem roztopené a nesmír- 
ným tlakem par a plynů na den vytlačené. — Zevrubnější poznání útvarů, které dnešními 
Sopkámi povstávají, usnádní nám velmi porozumění útvarům slarým, jimž dle uložení 
a hmoty jejich tentýž původ připsali musíme, co dnešním sopkám, pročež u nich déle 
se | pozdržíme. pa ; 
76 Útvar sopečný Souvisí tak úzce s úlvarem čedičovým a trachylovým, z něhož se 
B.  kuželité hory českého Středohoří, hory Šťávnické, Kavkaz a Kordillery skládají, 
-že Sělód nich ani mísťém ani časem oddělili nedá. Láva, která ze živých sopek co 
látka ohnivá vytéká, podobá“ se po svém vychladnutí skoro vesměs k horninám trachy- 
tovým nebo čedičovým, a rozeznává se od nich obyčejně jen lím, že má povrch stru- 
skovitý, skelnatý nebo pemzový. Vezpod souhlasí však láva „obyčejně velmi nápadně 
