88 
jakýmkoli spůsobem se přetrhlo, nedokonalo, nikdy by úplného rozvoje nedosáhly. 
Hmota tedy, skládajíc hlísty, nutně ználi musela jak plže tak i ptáky, sice nebyla by 
jejich životův spojila spůsobem tak zcela zvláštním, přepodivným. Z krátkého: tohoto 
vypsání patrno, že ryby, orel vodní, kačeny a plže a hlísty v ohledu na svůj život 
tak úzce jsou spojeny, že by onen princip, jenž byť i jediného tolíko z těchto živoči- 
chův byl tvůrcem, nejzevrubnější. známost celého ústrojí a života všech ostatních míti 
musel. Velmi snadno mohli bychom rozmanité stránky života zvířecího jako tolikeré 
články spojili a prodloužili v nesmírný řetěz, až bychom konečně celou přírodu, ovinuli 
sítí, která svou pleleží co nejpevnějšími svazky veškeré jednotlivosti spojuje u vesmér 
a v něm zachovává. 
Taková však souvislost nehodí se materialistům. Hmota není sebe vědoma, je- 
dnotlivá bytost nic neví, nic netuší « nesmírném řetězi, v němžlo sama jest článkem 
nevyhnutelně potřebným, nemajíc ani nejmenšího zdání o velkolepém překrásném obrazu 
musivném, k němužto sama co kámen docelující náleží. 
Jelikož tedy všudy v přírodě stopujeme nejjasnější vědění, které nad jednotli- 
vostmi horujíc a je ovládajíc, celek, veškerenstvo objímá a různé bytosti u vesmír po- 
řádá dle určitého vzoru a náměru, plánu: tož malerialismus co podmínka přírodě od- 
porující sám sebou se rozpadává a vyprazdňuje. 
Žádáme-li sobě ruch a život v přírodě pokud možná vysvětliti, nuceny se býti 
vidíme opustiti půdu materialismu, a po jiném principu a základu jevův přírodných se 
porozhlédnouli. Tento pak princip musí ovšem býti všeobsáhlý, o všem vědoucí, což 
v ohledu na hmotu díti se může dvojím spůsobem. 
Možná totiž myslili sobě tento princip buď v atomech, prvkách, ba i ve všech 
atomech, aneb vně hmoty. © V pádu prvém stojíme na půdě pantheismu, v druhém 
přiznáváme se k idealismu. 
Pantheismus ovšem dovede vysvělliti svrchu zmíněnou spojitost jednotlivých by- 
tostí a vzájemné pronikání se věcí přírodných, neboť dlé této soustavy jedna toliko, 
všem bytostem společná, jest podstata duše světa, od pantheistův bohem zvaná, klerá 
v jednotlivých bytostech rozmanitým stupňováním se vyvinujíc v člověku sebe vědo- 
mou se stává, tedy jako na jasném vrcholu horujíc sama sebe zří a ví.. Dle tohoto 
domnění veškeré bytosti jsou zjevové božství, skutečné jeho čáslice, které dle rozlič- 
ných stupňův životného vývoje s rozličnou dokonalostí vystupují a se jeví. Dolčená 
svrchu náměrnost dle léto souslavy odlud pochodí, že vesmír na jedné a tétéž bylno- 
sti čili živolné síle se zakládá, tato pak bylnost sama sobě na odpor státi nemohouc 
nevyhnutelně dle principu přísné jednoty všude se vyvíjeti, jeviti musí. Komu historie 
filosofie jen poněkud známa, zajisté tu pozoruje, že moderní pantheisié k starému Spi- 
nozovi o pomoc se ulíkají, jemuž Bůh byl podstatou všehomíra, ostatek ale pouhý pří- 
padek, accidens. Že ale Spinozův výměr podslaty (guod esl causa sui, ex se concipitur) 
křivý a libovolný, dokázal už Leibnitz. Ovšem, je-li toliko jedna podstata, ona světová pod- 
stata (bůh pantheistický), pak vše ostatní jest pouhý případek, accidens, pouhý tvar její; a 
však mravní vědomí člověka všemi spůsoby se příčí tomuto a podobnému vzhlédání na ves- 
mír. Nejsem-li já nic více leč pouhý případek duše světové, pak nemohu ze svých 
skutkův odpovídati, aniž můj soused povinen jest odpovídati ze svého jednání, nesmím 
se nad ním a jeho počínáním, škodí-li mně, horšiti, aniž ho chváliti, pakli se mně 
šlechetným býti vidí — vždyť v tomto není pražádné zásluhy, v onom pražádné viny, 
