89 
neboť jím toliko všeobecné božství se jeví a jedná! Nic není dobrého, nic není zlého, 
není práva ani bezpráví ; co nazýváme svědomím, jest pouhý vychováním vpěchovaný 
předsudek, holá lež! — V tom ale jest odpor. Vždyť sám pantheistický bůh, ve mně 
k sebevědomí procítlý, dí: Tys dobře, Tys špatně jednal! A však ve mně vůči boha 
pantheistického druhé osoby -není a nemůže býti. Mé Já není mým, nýbrž zlomkem 
všeobecného božství, já nejsem o sobě, nejsem osobou, samostatnou bytostí. Kterak 
tedy předce mobu v sobě zakoušeti působení a vzájemné ústrky dvojího zákona, klerak 
mohu tolikráte žádali a činiti, čeho bych dle svého lepšího přesvědčení ani žádali ani 
činiti neměl? Neboť jako vnější jednotnost všech přírodných byloslí dle pantheistického 
vzhlédání na svět nevyhnutelnou jest nutností: právě tak musí můj vnitřní život všudy 
a vezdy se jeviti co harmonický celek. — Mimo to může se namílnouli, že kdo 
v pantheismus věří, spolu stanoví i vševědoucnost v ohledu na všechny jevy svého 
tělesného a duchovného života, Vždyť osobného tvůrce, od něhož by vše, čím vládá, 
byl obdržel, neuznává, sám sebe za částku jeho pokládaje. Zajisté že bychom pak 
nepotřebovali ani anatomických, ani fysiologických, ani psychologických studií, jakož jich 
Bůh nepotřebuje, aby k dokonalé vědomosti o své vlaslní a naší bylnosli dospěl. Že 
sami sebe neznáme, odlud pochodí, poněvadž jsme sami sebe nestvořili, poněvadž 
„Causa nostri 20% sumus et ex nobis nom concipimur. 
Odsunuvše ledy na stranu všechen materialismus a pantheismus obracíme se 
k idealismu o klíč k vysvětlení světa a porozumění harmonii v něm. 
Idealismus vykládá tuto harmonii všemohoucností a neskončenou moudrostí osob- 
ného tvůrce vně všeliké hmoty stojícího, který stvořil ua počátku nebe a zemi a ustano- 
vil určité zákony, jimiž stvořenstvo se řídí a spravuje, mění, avšak v podstatě své 
setrvává ; tyto pak zákony jmenujeme zákony přírodnými. Proti télo soustavě o osob- 
ném tvůrci světa ale racionalističtí přírodozpylcové se osvědčují následující námítkou. 
Kdekoli v přírodě bytost působí v bytost, musejí zajisté obě, aby v sebe vzájemně 
působiti mohly, míti společný bod stýčnosti, t. j. musejí býli co do podstaty jednaké, 
stejnorodé. © Světla nemožno měřili váhou. Kterak hmola hmotou, alom atomem hýbe 
a kterak tudy vzájemný vzniká ruch, pochopuji; jak ale duch, jak bytost docela ne- 
hmotná může působili ve hmotu, jest dle všech nám posud známých zákonův věcí ne- 
pochopitelnou, Klame se tedy, kdo ducha lidského za bylost nehmolnou považuje, 
tatoť zajisté nemůže pozdvihnouti ruky, aniž pohnouti nohou. Neníť ledy osobného 
ducha; co duchem se nazývá, jest pouha zlenělá hmolá.“  Proli tomuto rozumování 
dalo by se postaviti co vela za vetu následující rozumování: „Jelikož v lidském vědomí 
netoliko pojem o hmotě, nýbrž také o duchu se nachází: tož hmoty nestává, vše jest 
duch!““ Tím bychom ale vyhýbajíce úskalí jednomu. vrazili na druhé, takový idealis- 
mus byl by tak lichý a jednostranný jako materialismus. V pravý prostředek uhodíme, 
povážíme-li, že pojmem čistého ducha se ociťujeme vně okresu hmoty, tudyž i vně do- 
. sahu přírodných zákonův. Zkušenost nás učí, že v oboru hmolné přírody ti čili oni 
zákonové platí, z čehož ale pranic nenásleduje pro obor světa duchového. Jakož nedá 
se váhou měřiti světlo, poněvadž tíže nemá: tím méně smíme měřidla v oboru hmoty 
platného k nehmotnému duchu přikládati a jím, měřidlem hmotným, působnost ducha 
měřili. Ba směle můžeme tyrditi, že, kdyby světa duchového nestávalo, myšlénka 
o něm, 0 světlu duchovém, nikdy by v nás vzniknouti nemohla. Vždyť pak člověk nic 
docela nového, nebývalého ani myšlením ani skutkem stvořili nemůže: ani nej- 
