93 
V lednu 1672 tedy ukázal jí Newton svůj zrcadelný dalekohled, který došel veliké po- 
chvaly, začež ho společnost učinila svým oudem. Za tulo čest učinil jí Newton velmi 
pokorné poděkování, které by při muži tak geniálním příliš nápadné bylo, kdyby nám 
nebyla známa veliká skromnost Newlonova, který toho času v učeném světě byl 
ještě nováčkem. 
Brzy však měl se s ním seznámili blíže, nežli mu bylo milo pro poklid jeho 
mysli. Ještě téhož roku totiž předložil královské společnosli svůj nález rozličné zlo- 
mitelnosti světlových paprsků, o kterémžto předmětu byl již dříve šíře jednal ve svých 
přednáškách. Jakkoli zásluha nálezu toho bez odporu zcela náleží Newtonoví, nicméně 
vším právem se mu vytknouli musí, že při jeho uveřejnění opominul zmínili se s ná- 
ležitým uznáním o propravních pracích jiných učenců, kterými z části přiveden byl 
k důležitému tomu odkrytí; u vyvádění pak z něho dalších výsledků přišel k hypothe- 
sím, které nikterak nemohly obstáli před vědeckou krilikou.  Následek toho byl, že 
s více slran zdvihl se proli němu tuhý odpor, a Newlon brzo viděl se zaplelena v ne- 
utěšené hádky se mnohými současnými učenci, jmenovitě s Pardiesem, professorem 
v Clermontu, s Robertem Hookem, členem královské společnosti, se slavným přírodo- 
zpylcem Huyghensem a jinými. S litostí musíme vyznati, že polemika Newtonova, kterou vedl 
s těmito svými odpůrci, neuměla vždy zachovali náležilou slušnost, nýbrž jevila mno- 
hem více vášně a rozjilřenosti, nežli důstojno bylo předmětu i osob, Při vší přirozené 
skromnosti své byl lotiž Newlon velice citliv i sebe menší výčilky, a tato slabost ztrp- 
čovala mu mnohou dobu jeho živobytí, až toho i nejednou liloval, že uveřejněním svých 
nálezů připravil se o pokoj duševní. My ani při těchto, ani při pozdějších jeho hádkách 
s Leibnitzem nebudeme se zdržovali; neboť nemůže býti účelem naším, rozbírali slabé 
stránky veleducha, který tolik výtečných a skvělých poskytuje. 
Po celý ten čas zastával Newton učitelský svůj úřad se vzornou horlivostí 
a svědomitostí, což mělo za následek, že mu r. 1675 král Karel II. udělil dispensací od 
vysvěcení na kněžství, jakého se toho času požadovalo od každého universitního praebendisty. 
Roku 1678 požádala Newlona královská společnost o posouzení jisté soustavy 
fysické astronomie. V listu, jejž o této věci psal následujícího roku sekretáři spo- 
lečnosti Hookovi, navrhl Newton zvláštní zkoušku, která měla dáti přímý důkaz 0 ko- 
lotání země, totiž pozorování pádu těles se znamenité výšky spuštěných. Tvrdil totiž, 
stojí-li země nepohyblivě, že musí těleso takové pádem svým opsati čáru přísně kol- 
mou ku povrchu jejímu; kolotá-li ale země, že čára tato musí se od kolmé uchylovati 
k východu. Co se týče nulnosti tohoto úchylku, měl Newlon úplnou pravdu, toliko ve 
směru jeho poněkud se mýlil, jak ukázal Hooke, jemuž od společnosti uloženo bylo 
učiniti tuto zkoušku. Výsledek byl, že závaží s věže spuštěné padlo k zemi čárou, 
která od přísné kolmé uchylovala se na jihovýchod. 
Zevrubnější skoumání té věci vedlo Newtona k najslavnějšímu jeho nálezu: 
zákonu líže čili gravitace, jejž obšírně vyložil v nesmrtelném díle: „„Philosophíae nalu- 
ralis principia mathematica.“ 
Nebude tuto od místa, vrhnouli oko na snahy učenců onoho věku, jimiž usilo- 
vali vyskoumati tajemství všehomíra a odkryli zákony, kterými se řídí. Objevy Koper- 
nikovy, Galileiho a Keplerovy poskytly duchu lidskému první pravý náhled v ústrojí 
přírody, a nové tyto pravdy tím dychlivějším jej učinili po vypálrání dalších, lušených 
8 neomylnou přesvědčenosti Veliké objevy nikdy nestávají se náhle, člověčenstvo pru- 
