94 
cuje k mim vždy delší čas. a každý slavný vynálezce, mívá své předchůdce. Plalíť i 
zde všeobecný zákon, že příroda nezná žádného skoku. Takových předchůdců měl, za=, 
jisté i Newton, jemuž oni jako po stupních připravovali cestu k velikému jeho nálezu, 
Za prvního z těchto předchůdců chtěli někteří pokládali Descartesa s.jeho theorií 
vírových proudů, kolujících v prosloru všehomíra, jež udával za příčinu oběhu, nebe- 
ských těles. Domnění takové pojíli mohlo jenom z veliké rozšířenosti theorie Descar- 
tesovy v 17. sloletí; neboť vnitřní souvislosti mezi mí a Newtonovým zákonem gravi- 
tace darmo by hledal. Již tenlo vnilřní důvod. stačil by úplně k zamítnutí takové 
domněnky, i kdybychom neměli výslovného svědecbví Voltairova, že Newton jen jeden- 
krále dal se do člění Descartesova spisu: „Principia philosophiae,“ obsahujícího zmí- 
něnou theorii, přečelv ale sedm neb osm stran, jež opětně poznamenal na kraji slovem 
„error,“ od dalšího čtení upuslil. 
My na místo Descartesovo bez rozpaku slavíme Keplera, jehož třetí zákon: že 
čtverce oběhových časů planet mají se k sobě lak, jako kostky jejich prostředních vzdáleností 
od slunce, má patrnou příbuznost se zákonem Newlonovým, že moc přítažlivá, toto hý- 
badlo všesvětové, působí v obráceném poměru čtverců vzdálenosti, Souvislost spolu obou 
těchto zákonů jest příliš nápadná, aby mohla býti od někoho popírána. A v skulku 
vedeno bylo tímto zákonem Keplerovým již před Newlonem mnoho učenců na tutéž 
dráhu, na které on dojíti měl tak slavného výsledku svého genialního badání. 
Vzájemnou přítažlivost nebeských těles tušil již Borelli ve své „theorii Medicej- 
ských planel,“ vydané r. 1666 ve Florencii, kde luto moc porovnává s mocí magnetu. 
Tam ukázáno také na parallelogram sil, přítažlivé a odstředivé, kterým se řídí běh 
nebeských těles. 
Podobné tušení měl Gilbert, v jehož spise, „De mundo nostro sublunari philo- 
sophia nova,“ vyšlém r. 1651, již i vyslovena zásada, že přílažlivá moc každého tělesa 
řídí se dle velikosti jeho, hmoty. 
Ještě blíže ku pravdě přišel ZZooke, který již r. 1674 tvrdil, že by se planety « 
musely pohybovati v přímé čáře, kdyby jim nebránila nějaká ústřední síla, a že síly — 
-této přibývali musí přibližováním se k jejímu středu, a to v poměru závisném od této 
blízkosti. Jaký ale tenlo poměr jest, neuměl Hooke pověděli, ačkoliv později tvrdil, že 
jej nalezl a Newlonoví přednost odkrytí jeho upíral. *) 
A však i sám pravý poměr tento vyřknut byl určilě již před Newtonem. Tak 
jiz r. 4645 tvrdil Bullialdus, že síla, gua Sol plametas prehendit et harpagat, působí 
v obráceném poměru čtverců vzdáleností planet od slunce. Ale to bylo právě jenom 
pouhé domnění, ničím neodůvodněné. 
K lémuž výsledku přišel Halley vystavením hypothese, že přítažlivost slunce 
jest následek emanace, podobné k světlové, která v lémž poměru, slabnouti musí, ve 
kterém roste sférický povrch, po němž se rozšiřuje. To ale vztahovalo se pouze na 
*) Strany toho vyjadřuje se Newton v listu k Halleyovi takto: „Hooke neučinil ničeho 
a přece se vyslovil, jakoby všecko věděl a všecko byl vypátral, až na to jediné, co 
žádá jednotvárnou práci pozorování a počtu; Strany té práce vymlouval se jiným 
důležitým zaměstnáním, Není-liž to podivu hodný obrat? Ubozí mathematikové, kteří 
pravdy vynalézaji, vyvinují a dok azují, musejí „býti spokojeni, jsou ce považování za suché 
počtáře, za pouhé přisluhovače, kdežto jiný, který nic nečiní, nežli že si na všecko 
osobuje pravo a na všecko, cokoliv se děje, se přivěšuje, sobě výhradně, pličitá 
každé objevení.“ os a 
