96 
„ 
rala universita, král opětoval rozkaz svůj, ale universita zůstávala při svém. Král vznesl 
tu věc na zvláštní komisí mužů jemu zcela oddaných, v jejímž čele se nalézal pověslný 
vrchní soudce Jeffreys. Před komisí tou měli stáli míslokancléř university a vyslan- 
cové akademického senátu. Mezi těmito posledními nalézal se též Newlon, volen 
k tomu od svých kollegů co známý horlivec pro občanskou svobodu a náboženství 
protestanské. Když deputace university dostavila se před komisí, aby hájila svých práv, 
Jeffreys vyjel si na ni zhurta. Místokancléř, muž slabého ducha, byl ihned zastrašen 
a nevěděl co odpovědít; když pak jiní údové deputace chtěli se chopiti slova, zakřikl 
je Jeffreys hrubě a nepřipustil k řeči. Konec byl, že deputace university byla poslána 
domů nevyslyšena a místokancléř Pechell sesazen, Ale také nebylo více řeči o udě- 
lení paterovi Františkovi nějaké akademické hodnosti. 
Při deputací této byl Newlon — jak más o tom zpravuje Macaulay — pouhým 
figurantem, stoje mlčky mezi ostalnímí vyslanci university a nechaje smělejší a ve 
správách veřejných obratnější zasazovali se 0 její práva. Jak jsme viděli, byly i pokusy 
těchlo marné, a v obecném tom nezdaru ušla nesmělost Newtonova zvláštního po- 
všimnulí. Že ale při tom všem nebylo vlé věci dále naleháno na universitu, považovala 
se tato za vítěznou a cílila se zavázánu údům své depulace. Z takovéto vděčnosti 
volen jest r. 1688 Newton od university za jejího zástupce v parlamentu, kteréžto mí- 
sto zaslával nepřetrženě až do r. 1695. První dvě léla byl Newton pilný navštěvovatel 
sněmu, později ale horlivost jeho valně nlevila. Ostatně činnost jeho parlamentární ne- 
byla vynikající, a za celých lěch sedm let povídá se, že jen jedinkrál ujalse slova, zavo- 
laje na vrálného, aby zavřel okno, kudy táhlo. 
V tuto dobu připadá událost, která, jak někteří tomu chtějí, příčinou byla delší 
duševní choroby velikého mathematika. Stalo se totiž r. 1692, že když Newton jednou 
z psací kommaly své na chvíli se vzdáliv hořící svíčku lam zanechal, zamilovaný psík 
jeho Diamant svíčku převrhl, a povstalý z toho oheň velikou část jeho rukopisů a po- 
známek spálil. Tato příhoda prý tak bolestně se dotkla Newtona, že se z toho rozne- 
mohl a duševní jeho síly ochábly. Jiní však odporují tomu udávajíce, že Newton, když 
vráliv se do své komnaty spatřil, co se bylo slalo, přestal na jediném zvolání: +6 Diamante, 
Diamanle, ty nevíš jaké neštěstí jsi spůsobil!“ Mnoho bylo tuhých hádek o toto načasné 
zakalení Newtonových schopností duševních. Jmenovitě Biot tvrdil skutečnost jeho na 
základě zápisků Huygensových, proti němuž David Brewster ne bez jakési prudkosti 
ujal se velikého svého krajana. Tolik jisto jest, že mínění o jakési Newtonově poma- 
tenosti na mysli za jeho času všeobecně bylo rozšířeno: i nedá se upříti, že byla je- 
dna doba, ve které ho paměť jeho téměř načisto byla opustila. Důkazy toho z jeho 
korrespondencí, kde Newlon sám přiznává se k duševnímu svému neduhu, uvádí Arago. 
Zdá se však, že tolo zatemnění jeho ducha bylo jenom pomíjející, a že Newton v král- 
kém čase opět mócen byl schopností svých v plné míře. Nicméně neschází takových, 
a mezi nimi nalézá se i Laplace, kteří tvrdí, že Newton nikdy více nenabyl předešlé 
moci svého ducha, uvádějíce na důkaz toho pozdější theologické práce jeho, které ovšem 
abychom se co nejmírněji vyjádřili, ničeho nepřidaly k jeho slávě, Skutečně-li duševní 
neduh Newtonův déle trval, musel zajisté býti jenom pochvilkový, kdežto. nebránil mu 
pokračovali v učených jeho pracích, aniž mu překážel v plnění důležitých povinností 
úředních, které naň později byly vnešeny. 
Muž, jehožto živol vypisujeme, byl pýchou vlasti své, a přece ve svém třiapa= 
