98 
a 2) „Enumeratio linearum tertii ordinis.“ Spisem tím položen nauce o světle na věčné 
časy nezviklatelný zaklad vědecký, neboť v něm jasně vyložen původ barev rozličnou 
lámavostí paprsků světlových. Této veliké zásluze Newtonově v nejmenším nevadí, že 
ne všecky výsledky, které z theorie své odváděl, obstojí před vědeckou kritikou; aniž 
že dolčený spis v některých případných věcech není prost omylů. Z předmluvy k to- 
muto dílu Newtonovu dovídime se, že část jeho sepsána byla již r. 1675 a v seze- 
ních královské společnosti čtena. 
Roku 1705 udělila královna Anna Newtonovi důstojnost rytířskou. Téhož roku 
byl parlament, jehož členem byl Newton, rozpuštěn a k novým volbám přikročeno. 
Nový rytiř opět vystoupil co kandidát pro universitu Cambridgeskou, ale tenkráte pro- 
padl, snad právě pro poslední důkaz přízně ode dvora obdržený. 
Roku 1707 vyšlo tiskem Newtonovo dílo: „„Arithmetíca universalis, sive de com- 
posilione et resolutione arithmetica liber,““ vydáno jsouc bez jeho vědomí od Whistona, 
nástupce Newtonova v jeho prolessuře Cambridgeské, Jest to dílo veledůležité pro geo- 
metrii, v němž obsažen návod k zacházení s analytickými formulemi a snadnému roz- 
lušťování všelikých mathematických úloh. 
Roku 1711 vyšly dva spisy Newtonovy: 1) „Analysis per aeguationes numero 
lerminorum infinitas,“ a 2) „„Methodus differenlialis complectens doctrinam deseribendi 
curvas ex datis differentiis differentiarum ordinalarum.““ Oba lylo spisy vydávají skvělé 
svědectví o Newtonově genialnosti v mathematice, 
Vedle přírodnictví a mathemaliky zkoušel se Newton laké v jiných oborech 
vědeckých, ale s nevelikým štěstím. Ano v posledních letech svého živobytí obiral 
se hlavně theologií, ale více na ujmu než k rozmnožení své slávy, kloně se až přiliš 
k mystice, což zajisté podivuhodno při lak důmyslném přírodozpytci, který ve vědě 
kladl váhu jediné na zkušenost, zamítaje všécku pouhou spekulací. Vůbec nejevil New- 
ton při jiných předmětech, kromě čisté malhematiky a obracení ji k výkladu přírodních 
úkazů, onu nevyrovnanou jistotu úsudku, ano takřka neomylnost, které se při něm 
obdivujeme. Ku potvrzení loho ukazujeme na jeho soustava chronologie, která hned 
po svém vyjití důkladně byla od Frérela vyvrácena. Bohoslovné pak jeho spisy, mezi 
nimiž nalézá se teké výklad apokalypse, zavdaly, jak již srchu podotknuto, podnět k do- 
mnění o porušenosti jeho duševných schopnoslí. Velice litovali jest času, jejž vyna- 
kládal Newton na nevděčné lyto práce, kdežto by jej s nerovně větším prospěchem 
byl mohl obrátiti k zdokonalení přírodní filosofie, jejímž ivůrcem om v jistém ohledu 
jmenován býli může. 
Roku 1722, v 80. roce věku svého, pocítil Newton první bolesti od kamene, kte- 
rážto nemoc měla se proň státi smrtelnou. I hleděl mírniti tento neduh svůj přísnou 
diélou, nepožívaje žádného masa. Nicméně vracely se čas po čase bolesli, a r. 1725 
přidružily se k neduhu jeho silný kašel a zapálení plic. Pozdraviv se z télo své nemoci 
odstěhoval se na venkov, vevzdále se však daleko od Londýna, a tu se jeho stav zna- 
menitě polepšil, jmenovitě od té doby, co se u něho pravidelně objevila pakostnice. 
On však jenom slěží dal se zdržovati od častějších návštěv ve hlavním městě, kdežto 
měl tolik učených přátel, a kde královská společnost, jejímž předsedou byl, měla své sídlo. 
Dne 25. února 1727, v kterýžto den opět předsedal akademii a množství návštěv 
odbývati a přijímati musel, vrátil se neduh jeho následkem větší napnulosti a rozči- 
lenosti nervové s velikou prudkostí. Newton dal se v nosidlách odnesti na svůj leto- 
