100 
skrz učenec, který do velikých předmětů svého badání lak se pohroužil a vžil, že 
v obyčejném životě byl cizincem. Pro studia svá zapomínal často i na jídlo, a někdy 
zdál se duch jeho zcela vytržen z poměrů pozemských. Nejsa stvořen pro společnost 
byl mezi lidmi nedružebný a nemluvný, a ve všech správách obyčejného života vyzna- 
čoval se zvláštní nesmělostí, ba ouzkosllivostí, o které jsme již opětně měli příležitost 
se zmíniti, a která s přibývajícím jeho stářím v té míře rostla, až v tělesnou nemotor- 
nost přešla. Tak vypravuje se o něm, že, kdykoli jel ve voze Londýnskými ulicemi, 
vždy roztaženýma rukama pevně se držel obou dvířek, aby nepadl. 
S tou stránkou jeho povahy docela srovnává se podivná směsice skromnosti a 
citlivé nedůtklivosti, jaká se při něm nalézala. Newton zajisté dobře uznával bystrým 
a pronikavým svým rozumem, že četné ty nálezy, jimiž obohalil vědu, jsou jenom 
velmi skromnou částkou toho, co příroda chová ukrytého v své velebnosti. Vyjádřilť se 
o tom dle svědectví Brewsterova sám v tato slova: „Nevím co 0 mně smýšlí svět, já 
pak sám sobě připadám jako pachole, které na břehu mořském sobě hrajíc sem tam 
nachází hladký oblásek anebo mušli nad jiné krásnější, kdežlo veliký ocean pravdy 
zcela ukryl zůslává mým očím.“ Kde však se jednalo © porovnání jeho prací s pra- 
cemi cizími, neklamal se Newton o jejich důležitosti, nýbrž měl úplné vědomí svých 
velikých zásluh a nedopouštěl jich nikterak umenšovati, ba bděl nad uznáváním jich se 
vší ouzkostlivostí sobě vrozenou, Jak citliv byl každé důlky, viděli jsme již. S jedné 
strany jeho přílišná ostýchavost, pro kterou nálezy své vždy až po delším čase a tak- 
řka jenom z donucení tiskem uveřejňoval — s druhé pak jeho nedůlklivost naproti 
krilice zapletly ho v ony mrzulé lilerární hádky, o michžto jsme svrchu podotkli, Neohlí— 
žejíce se na spůsob málo důstojný, jakým vedeny byly, shledáváme, že ne vždycky 
bylo právo na straně Newtonově. Jmenovitě co se dotýče jeho sporu s Leibnitzem, 
jehož příčinou byl sám Newton, pozdním svým uveřejněním početní methody differen- 
ciální, nelze upříli učenci německému samoslalné zásluhy vědecké, i proti výroku 
královské společnosti anglické, jenž zněl ve prospěch jejího ouda ča předsedy. 
Jiný chvalitebný ráz v pouze Newlonově byla vroucí nábožnost při veliké sná- 
šelivosti. Uvedeme toho jediný příklad. Když jednou slovúlný hvězdář Halley dovolil 
si u přítomnosti Newtona žertovné někleré řeči o náboženství, zakřikl jej tento slovy: 
„Já studoval ty věci, a vy ne.“ Nicméně zůstali obadva vždy dobrými přátely. 
Z toho vylíčení povahy velikého mathematika patrno, že nebyl nikterak bez sla- 
bých, ano směšných stránek: my však máme za lo, že čím větší jest muž, lím více sluší 
mu promíjeti křehkosti, zvláště takové, které v nutném spojení jsou s výtečnými jeho 
vlastnostmi, a bez kterých přestal by býli člověkem. 
Jakkoli sláva Newlonova co objevitele nejdůležilějšího zákona přírody již za ži- 
vobytí jeho veliká byla: nicméně trvalo to předce delší čas, nežli jeho theorie gravitace 
nalezla všeobecného průchodu v učeném světě. V Angličanech po celý čas jeho živo- 
bytí měla ve školách převahu theorie Descartesova.  Nescházelo však jednotlivých mužů 
kteří učení Newlonovo pomalu, s počátku jen kradmo, uváděli do poslucháren, V Cam. 
bridgi činili to žákové Newtonovi Clark, Bentley a Wiiston, v Oxfordě David Gregory 
a Halley; ve Skotsku rozšiřoval je Jakub (řregory. Velikou zásluhu v tom ohledu má 
Desaguliers, protestantský vystěhovalec sz Francouz, který od r. 1712 až do r. 1749 
držel v Londýně veřejné populární přednášky o filosofii Newtonově, čímž talo ve zná- 
most vešla všem slavům obyvatelstva. Jediný odpůrce, jejž nalézala v Angličanech 
