ŽIVA. 
ČASOPIS PŘÍRODNICKÝ. 
Redaktorové: Prof. Dr. Jan Purkyně a Jan Krejči. 
Svazek III. Ročník šestý. 1858. 
Moucha domácí. 
Od Karla Starého, 
Jak mílo v parném lelě po svátečním obědě pohověti sobě v chladném pokoji 
na měkké pohovce, neb v malé zahrádce v stínu košaté lípy! S nejnovějším románem 
v ruce uhostíme se na zamilovaném míslečku se sladkou naději v příjemné člení a 
snad —- i lehounké zdřímnutí. Román počíná tak Šladce a klidně, že se nápadně po- 
dobá polůčku, jenž se nedaleko v jemném šveholení po Jučinách vine. Tichá spokoje- 
nost dýše z obsahu jeho a působí podobně na srdce i mysl naši. Řádky ubihají vždy 
rychleji. jedno slovíčko splývá s druhým, již jen jako stíny míhaji se před zrakem 
naším, zanechávajíce nám jen lehký úsměch na rlech. Víčka očí našich se bezděčně 
přizavřely a s nimi se nám zavřel celý krásný svět i — s novým románem. Jak 
sladké je zdřímnutí v parném letě po svátečním obědě! — 
V tom okamžení diblík pokušitel, záviděje nám milý odpočinek, vzav na se po- 
dobu domácí mouchy usedne na špičku našeho nosu. Ubezpečiv se o našem spůnku 
započne bez odkladu na něm prováděli svoje rejdy s lakovou jistotou a samolibostí, 
jakoby k tomu mimo náš nos nebylo v.celém světě místečka pohodlnějšího. 
© Křečovitě trhnou sebou všichni svalové našeho obličeje, aby se nesnesitelného 
šimrání zbavili. Moucha se zalekne a odletí. Jelikož ale je pevně přesvědčena, že tak 
krásného stanoviska se ji hned tak brzy nedoslane, obrátí se okamžilě zase a mrzntě 
zabzučíc uhostí se opělně na vzácném výrůstku v slředu našeho obličeje. Přilítne 
druhá i lřetí, a společné jejich rejdění nemá žádných mezí a žádného konce.  Chtěj 
nechlěj musime pozdvihnouli ruku na zaplašení dotíravé zběře, a museli bychom býti 
krevnosti nad míru flegmalické, abychom si při lom neulehčili známým spůsobem, po- 
slavše veškeré muší plemeno ke všem ďasům. Mouchy odlítly jako v žertu, zanechavše 
nám zkysela nakvašený rozmar. 
„Podruhé odehnali jsme mrzulč drzé rušilele našeho tak mile započatého odpo- 
činku, ale solva se ulišíme, již tu je opět nezvaný okřídlenec žádostiv se dověděli, jak 
daleko asi naše trpělivost dosahovali bude. My však máme loho žertu již do sylosti, 
„+ maše rozdurděná mysl baží po pomstě. Polehounku napneme ruku a chňap ! pokušitel- 
„kyně. drzá je v hrsti chycena. Jak urputně tam bzučí a sebou na vše strany tluče, vý- 
chodu hledajíc! Ne tak, muško, tys svévolná a trestu neujdeš. Jiný by tě bez pro- 
7 Živa 1858. 9 
