139 
Na dnu jeho rozšiřuje se několik jasně skvoucích lávových jezer, z nichž jedno 1500“ ši- 
roké jest; láva jeho madýmá se a padá neustále a vyhazuje čas od času struskové 
kusy do výšky 70“. V jiném menším lávovém jezeru vyzařovala klokotající láva takové 
světlo, že se v mračnu nad sopkou táhnoucím duha objevila; láva přelévala se přes 
kraj jícnu jako voda, rozdělovala se při tečení v několik proudů, padala přes kolmé 
stěny v ohnivých kaskadách atd. Amerikání Chase a Parker viděli na jednom z těchto 
jezer, které ohnivými vlnami na břehy naráželo, lávu 60“ vystupovali a klesati, načež 
zas ulichla, na povrchu zčernala a v struskovitou kůru ztuhla. Však najednou zase 
roztrhl se příkrov, tekutá láva opět se rozlila a strusky plovaly po povrchu jejím jako 
ledové kry. 
Podobné, ač mnohem prudší a mohútnější výjevy pozorují se při soptění, které 
čas od času s mírnějším tímto pochodem se střídá. Syčení a rachocení mění se pak 
v úžasné hřímání, slabé otřásání jícnu ve zkázy plné zemělřesení, neskodné vyhazování 
strusek v záhubné pršky kamenné a popelné, tiše prýštící se lávová vřídla v mohútné, 
vše zničující lávové proudy. Zvláště jsou ty výbuchy strasiivé, které po dlouholetém 
vyhasnutí sopku znovu otvírají. Jícen sopečný ucpává se totiž v takových dlouhých 
lhůtách až do znamenité hloubky stuhlou lávou a struskami, a zamezuje pořád více 
a více vycházení par a tekuté lávy. S obživením sopky počíná však hojnější tvoření se 
par, které zponenáhla, společným působením tlaku a teploly, největšího napnulí dosá- 
hnou; podaří-li se jim pak, rozirhnonti ucpaný jícen a lávu vytlačili, zurí potom s tím 
větší prudkostí. Proto byl první výbuch Vesuvu v historické době (r. 79) slrašlivější 
nežli všechny pozdější výbuchy, a po něm výbuch r. 1631, který po dlouhé přestivce se 
stal. Totéž plalí o strašlivém výbuchu sopky Galungung na Javě r. 1822. o jejíž po- 
vaze nikdo ani tušení neměl, poněvadž v historické době nikdy nesoptila. 
Návěští blízkého výbuchu jeví se však obyčejně dosti dlouho napřed všelijakými 
úkazy. Výpary jsou hojnější a vycházejí z jicnu při silném olřásání hory, v jícnu otví- 
rají se nové rozsedliny a propasti, z nichž někdy plamen vyšlehuje, obyčejně ale 
množství vývrhelů se vyhazuje; láva vystupuje vždy výše a výše a vstupuje konečně 
mad dno jícnu, kdež někdy po delší čas v proměnlivé výšce selrvá, mezi čímž střídává 
bra parných výbuchů a vyhazování strusek neustále pokračuje. 
Na některých sopkách, n. p. na Vesuvu, zmizí neb umenší se před soptěním pra- 
meny v okolí jejich, což se tím vysvětliti dá, že otřásáním dílem nové škuliny povstů- 
ovají, v nichž se voda ztrácí, dílem také větším teplem hory mnohé vodní žíly silným 
a 
o 
vypařením se umenší. Sopky, kleré sáhají do oboru věčného sněhu, zčernají před vý- 
buchem, a sníh, jenž temena jejich přikrývá, náhle se rozpustí a nezřídka náramné 
povodně spůsobí. Na sopkách jižní Ameriky, v Kamčatce a na Islandu pozoruje se to 
při každém výbuchu. 
Mezi tím vystupuje parný sloup nad sopkou vždy výše, někdy až na několik 
tisíců stř. výšky, a rozkládá se nahoře v široké a husté oblačné kotouče. Sloup tento, 
jejž Plinius s podobou pinie porovnává, obsahuje nejenom páry, nýbrž již také jemnější 
vývrhele sopečné, zvláště popel. V noci svítí celý sloup jako ohnivý, což ale nepochází 
od hořících plynů, nýbrž jenom od lesku ohnivé, v jícnu klokotající lávy a od ohnivých 
lávových zrn, jež proud par s sebou umaší, I v nejsilnější bouři stojí ohnivý sloup 
- tento nepohnutý, a sice vždy kolmo na sopce, Kdežto vyvržený popel a kameny 
© V obloucích k zemi padají. Bouře a bleskot zvyšuje nemálo dojem strašlivé nádherý 
