148 
O povětroních vůbec a zvláště o českých. 
Sepsal Petr Hobza. 
Úvod. 
Mezi nejznamenitější úkazy, které již od slarodávna velký vliv na mysl; lidskou 
měly, náležejí zajisté ony buď kovové buď nekovové hmoty, ježto v padání svém na zem 
maši přečasto pozorovány a dle rozličných spůsobů vysvětlovány, brzo za povětrné:ka- 
meny, brzo za hmoty s měsíce ano i s nebe spadlé považovány, vůbec pak povělroně 
nazvány jsou. Nuže koho by tito až posud nevyskoumatelní přichozí živě nezajímali, 
an jejich nadobyčejný objev nejen veškeru pozornost učenců na se obrátil, ale i celé 
národy buď obdivováním a svatým ostýcháním naplňoval, buď k pověrečné úctě přiměl? 
Nedá se upírati, že povětroně i za našich časů velké důležitosti a valného účastenství 
nabyly, což lím se vysvětlí, že nikoliv od země naší, nýbrž od jiných těles nebeských 
původ svůj majíce, povahu mimozemských látek nám zjevují. Neb obyvatel země 
obcuje s hmotami všehomíra, ať jsou již podobny k zeměkouli čili nic, jako i s celou 
přírodou za oborem vzduchovým jenom pomocí úkazův světla, tepla a tajných sil pří- 
tažných, kterými vzdálené hmoty dle kolikosli svých částek. na pevnou zeměkouli, 
na spouslu vodstva i vzduchový obor náš působí. Ale vše, co télo nedostižné a pře- 
vzdálené říši náleží, poznává toliko na cestě měření, počítání a rozumování; však od- 
pověď na onu základní otázku, totiž jak as tyto látky o sobě vypadají, zdali se co do 
jakosti své od pozemských rozeznávají — zůstavá dlužen, leč by z poznaných vlast- | 
ností povětroňů nějaký úsudek sobě byl utvořil. 
Podle svých přírodopisních znaků dají se povětroně do dvou třid přivésti, které 
se od sebe snadno rozeznali mohou ; první skládají se totiž nejměně do polovice z ry- 
zého železa, jemuž rozličné, nejvíce opět kovové nerosty v menších podílech přimíšeny 
jsou, odkud jejich název povětrné železo přichází; oslatní okazují zřejmě kamenu po- 
dobnou povahu, do dvou třetin aneb docela z nekovových částek se skládajíce, tak že 
ryzé železo, pro všechny tak typické, jen velmi podřízenou úlohu zde má a jmeno 
jejich povětrné kamení samo se namítá. Pojem a rozdíl povětroňů, sám v sobě. tak 
lehounký, nebyl skorem nikdy národům zřejmý, poněvadž větší díl z nich sobě nedovo- 
loval'o předmětech tak vznešených rozumovati; toliko jediný národ starého světa, vzdělaní 
to Řekové, nabyli samostatného ponětí o té věci, což tím více do očí bije, an s náhledem 
za našich časů nejrozumnějším, totiž s kosmickým, skorem souhlasí, kdežto návod 
skumného badání jim zcela neznámý byl, tak že pouhým rozmýšlením k tomuto poznání 
přišli. K ním se řadí hned onen tak původní národ Čínský; neb jak Abel  Rémusat 
a De Gigne svědčí, zaznamenávali čínští dějepiscové velmi pilně padání povětroňů, majíce 
je za hvězdy na zem padající a v kámen se obracující, což dobře se srovnává S po- 
chodem přírodním, dle kterého povětroně z ohnivých koulí na zem se sklánějí. Když 
r. 1057 po Kr. povětroň u Hoanglilei (poloostrov Korea) na zem spadlý ke dvoru císař- 
skému přinesen byl, ujišťoval správce obyčejův, že to pouhý úkaz přírodní jest, za 
starých časů vícekrate pozorovaný, aniž co zlého neb dobrého znamenající. 
Náhledy tyto jsou jistě dalece rozumnější, než jakových u spoluvěkých národů 
západních nalézáme, kleří ještě k tomu vyšším svěllem osvícenými býti se domnívali. 
Také u národu Syrského, Babylonského, Perského, pak Arabského nebyl úkaz tento 
