149 
jednoduchý za takový uznán; nýbrž do-oboru náboženství vlělen a s božstvím v kau- 
salní spojení přiveden. V Emise syrské choval se kámen homolovitý, černý, mající na 
povrchu svém rozličná známení, v kterých spatřován byl obraz slunce; povětroň len pak 
za spadlý s nebe a za kámen boha slunečního Elagabala vydáván i zvláštní kněz po“ 
hanský mů dán jest.  Podobizna jeho často se vidí na penězích římských Elagabala, 
také na penězích z Emisy a z Efezu. Jiný povětroň byl dle vypravování Damascia od 
jakéhosi lékaře syrského Eusebia k rozličnému podvodu a kejklířství používán, z čehož 
vysvítá, že již tenkráte obecný lid v tom bludu žil, jakoby povětroně nějaké divo= 
tvorné moci a síly v sobě měly. I známý reformalor Zoroaster nemínil se důstojnosti 
své vzdáli, když pomocí povělroňů rozličná kouzla a t. d. vyvede, tak že svrchu po- 
dotknutý blud za loho času jistě mezi národem Arabským, Babylonským, Assyrským, 
Perským a Syrským panoval, a to tím déle, an při stálých proměnách a přechodech po- 
litické moci od jednoho národu na druhý vždy nevyhnutelně potřební magové veliký vliv 
ma všecky veřejné i soukromné záležitosti měli. 
Zvláštní obrat a postavu obdržel náhled o povělroních u Arabů, svou obrazností 
proslulých. Dle celého zevnitřku a dle přísného skoumání cestovatelů našich časů jest 
velmi ku pravdě podobno, že také onen kámen, který již od prastarých věků v Kaabě 
města Mekky se chová a za svatý považuje, nic jiného není než povětroň. Nebylo by 
to také nic podivného ; nebo četní spisovatelé arabští mluví nejen o kamenech, již za 
dávných časů v Arabii ctěných, nýbrž připisují také udanému kamenu velké. stáří, 
- a Zanhašer, jeden z vykladačův koranu, doslovně ujišťuje; že prý onen kámen: sám Ga- 
briel s nebe přinesl. Lid arabský vymyslil sobě ještě druhý výklad, jeho obraznosti a do- 
brodružnému pochopování ještě více sloužící. V oblaku totiž, s něhož povětroně pa- 
dají, jest prý pták „rok““, jenž drže kameny ty ve svých drápech povykem svým lomoz 
vzduchovidu činí. Taktéž vypravuje se, že v bilvě u Bederu, kterou Korejšité se spo- 
jenci svými proti loupeživým nepřátelům z Habeše svedli, Bůh tím protivníky na hlavu 
porazil, že kamení na ně dolů sypal, a dále se dokládá, že slonové jejich zabiti jsou 
- kamením, jež k pálené zemi podobno jsouc od ptáků hejnem přiletěvších na ně házeno 
bylo. Snadno se tu pochopí, že -to bylo kamení, na kterém účinky ohně se poznati 
daly, tak jako Plinius o povětroních píše: „lateribus pluisse““; neb dodav příznak ;,co- 
lore aduslo““, a že rozjilřená obraznost takové kusy, ze vzduchovidu ohnivého skorem 
rovnovážně, spolu s kouřem, parou a oblakem se pohybující „ za hejno letících ptáků 
pokládala. Mnohem více praklickým byl již sultán Mahmud Ben Sebektekin, který 
z'povětroňů; okolo r. 1009 po Kr. blíž města Džordžan u moře Kaspického  padších, 
meče kouti kázal. 
"U národu, který v tak úzkém a útlém spojení ne-li obcování s přírodou živ 
byl i tolik smyslu přírodního do sebe měl jako Řekové, muselo se brzy pozorování 
a clční povětroňů ujmouti. Když pro rozličné síly přírodní, všelikerým spůsobem na 
citlivou mysl Řeka působící, jeho obraznost rozmanité bytosti, podivné moci a důstoj= 
nosti nabásnila, jimi pak vzduch, vodu, zem, luhy a osení, paláce i chatrče. oživovala, 
tak že v každé události před očima jeho se rozvinující oučinek síly jedné z oněch 
mocných a neznámých bytostí spatřován byl: jak by nebyl ve hmotách vedle tak zna- 
menitých úkazů s nebe k nohóoum jemu padajících, jež betylia, keraunia, brontia zval, 
podobizny samých bohů shledával a je co posvátnosti ctil? Již nejstarší povětroň, který 
ža pravěku na Cybelské vrchy v Kretě spadl, upotřeben jest od Daktylův idejských k nábos 
