150 
ženským obřadům (snad co podobizna (Cybelina), neb Porfyrius vypravuje, že Pytha- 
goras přišed do Krety od nich pomocí tohoto kamene očištěn byl (čxáoWy zí: xsouvdice 
kb), chtěje do tajnosti jejich vňiknouti. Jiný povětroň clčn byl v Orchomenu, kteréžto 
vážnoslí také onen blíže Aegospotamu r. 465. před Kr. pří velkých ohnivých zname= 
ních spadlý došel, jsa barvy pálené a tíže na celý vůz (colore adusto, magnitudine véhis). 
Ano zdá se nám, že obraz Diany Efezské nic jiného nebyl než povětroň; dílem: proto; 
že na více penězích toho města povětvoň vyobrazen jest, dílém táké prolo, že ve: skut= 
cích apoštolských jeden z protivníků sv. Pávla praví: „„Kdeby se nalezl člověk, nevěda; 
že město Efezských chrámíkem jest Diany, s nebe spadlé (zoĎ rozrerobs) 2“ Jakkoliv 
Plinius dokládá, že obraz Dianin byl ze dřeva, mohl nicméně vedle něho i pověttoň 
co podobizna její ctěn býti, Vůbec se na řeckých penězích lento povětroň i s pod- 
stavkem vyobrazen nalézá, maje obraz hvězdy nad sebou. © Po dřabný čas tedy 
Řekové svá betylia jistě za divotvorná a svatá měli, však již Anaxagoras Klazomenský 
s náhledem nepředpojatým vystoupil, pokládaje také slunce za hmotu ohnivou, tekutou 
(KÚdpos. diámvpog), pročež mu připisováno, že pád povělroně se slunce u, Aegospotamu 
předpověděl. 
V celku se u řeckých silozpytců čtyry náhledy o povětroních nacházejí. © První, 
ještě dosti nejapný, odvozuje jich počátek z vyvstávajících par pozemských; a má. svou 
obdobu v atmosférické hypothesi našich časů ; jiného náhledu byl Aristoteles; maje po- 
větroně za kamení vichrem vyzdvižené a pak na zem padající; zastavátel třelího náhledu 
byl již jmenovaný Anaxagoras, a když spisovatelé © něm praví, že padání povětroňů 
předpověděl, může se to jen tak vyrozumívati, že vůbec před těmito událostmi již řekl; 
že kamenům podobné hmoty s nebe padají. Bohužel sloužilo mu vyřknulí to i se 
strany jiných přírodozpytcův, ku př. Diogena Laertia, Plinia a j. za výčitku, jakož i 
později v žalobním spisu Sokratově se dočitáme obviňování, že prý se s úkazy povětrními 
zabýval (zére mperémo« goovriCemw). Všechny soupeře zatemňuje hlava přírodozpytného 
vzdělaní řeckého, Diogenes z Apollonie, poněvadž náhled měl, jaký skoro s naším 
kosmickým docela souhlasí, uče, že. povětroně svůj původ % nebeských prostor berou 
a tělesa nebeská jsou, klerá před tím neviditelná byla. Ačkoli- pravého pojmu o vza= 
jemných poměrech těles nebeských- míti nemohl, přece pouhým. rozmyslem, tohoto ma- 
vždy znamenitého výsledku se dopátral, naučení nám dávaje, v jakém nerozlučném spo- 
jení duch náš s přírodou, pramateří svou, věčně stojí. 
Co se náhledův o povětřoních týče, lze od této doby hned na naše časy při- 
jíti, an to, čeho se v -tom ohledu u národu Římského a středověkého Německého, na- 
lézá, málo čili nic z lé bystrosti ducha prozrazuje, jaká řecké silozpylce vyzname- 
nává. Národ Římský, přede. vším bojovný a zvláště přírodozpylným vědám skoro ne- 
přístupný, sotva tak daleko to přivedl, aby náhledy řecké sobě bez. předpojatosti 
osvojil; kterak měl potom samoštatnými merci-li původními myšlénkami svět, obohatili, 
jejž raději v okovy jímal, sám ob'ok jsa osvěty řecké? Nejosvícenější v tomto ohledu 
Plinius, nikde ani báchorky od -pravdy nerozlučuje, bez rozvážení vše v nejslříky své 
uvedl, co jak od učencův tak od. kteréhokoliv národu pověrčivého kdy vyřknuto bylo. 
Říman se nade clční povělroňů nikdy nepovznesl, a za panování císařů málo roz- 
umněji o nich myslil, než za časů-prvního krále svého. V osmém roce kralování Numy, 
Pompilia spadl, jak Plutarch: vypisuje, kovový povělroň, ancyle zvaný, dolů prý s nebe, 
ale že měl vzdálenou podobnost štítu, byl od něho za ochranu Římského, státu vyhléšen 
