151 
a solickým kněžím v opatrování dán, Hned kázal také jedenáct podobných hmol od Ve= 
turia Mamuxia vyholoviti a s první schovati, aby ten, kdož by povětroň odciziti chtěl, tak 
snadno pravou hmotu nenašel! Když pak za časů Tulla Hostilia (654 př. Kr.) ma Albanské 
vrchy čelné povětroně spadly, ohledány jsou od senatorů a zavdaly příčinu k devíli= 
denní slavnosti „na uchlácholení bohů“ Jeden spadlý povětroň byl jim tedy cosi sva- 
tého, celý houf povětroňů platil za zlé předvěští! Tak byl povětroň, u Pesina nalezený 
a.od krále Allala z Pergamu dožádaný, r. 204 př. Kr. od Publia Scipiona Nasiky co 
věc přesvatá do Říma přinesen, zde od: brány Kapenské na zvláštním voze v slavném 
průvodu od paní Římských, cestou k tomu cíli prodlouženou vezen a pak do chrámu 
odevzdán, ačkoliv tak malý byl, že každá osoba pohodlně v jedné ruce jej unéstí mohla. 
Jak slarostlivě taková věc lam hlídána byla, vysvítá ze slov. Ciceronových, jenž dí: 
„Reddile nobis Brulum, gui ila conservandus est, ut id. signum, gnod coelo delapsum 
Vestae custodiis continetur“ © Pochybno-li tu zůstavá, zdaž Římané krásná učení řeckých 
silozpytců a filosofů přírodních pochopili čili nic? — 
Nepochopitelná věc jest, že ve středověku až skoro do r. 1000 po Kr. skorem 
ničeho o padání povělroňů se nezaznamenalo, a co o tlakových úkazech čteme, zní 
lak dvojsmyslně, že nelze rozhodnouti, zdali se o krupobití čili o. kamenobití vypra= 
vuje. Zmatek leží v tom, že se tenkráte v Německu pod názvem kámen „Stein“ 
vůbec jen pevný kus hmoty jakési, nikoliv určitý pojem našich časů vyrozumíval, Tak 
se posud v Anglicku led krupobitní nezývá „,hailstone““ a síra „„brimstone““; podobně 
se v Hollandě kroupy jmenují „hagelsteenen““ a v jižním Německu říká se častěji: 
„Es hat gekieselt'“ místo: „Es hat gehagelt.““ Vedle slov zmatených smísil se i pojem 
a tudy ona nesrozumilelnost. Nicméně se porůznu zprávy o pádu povětroňů zachovaly; 
ale co jedni si jich ani nevšímali, byly od druhých, ačkoliv snad v upřímné horliyosti; 
tak báječně vysvětlovány, že se jest co ostýchali, takové povídky jen za pravděpodobné 
vydávati. U Jerusalema prý spadl kámen s nebes, který, ač nevelký, od nikoho po- 
zdvižen býti nemohl, až a t. d.; jiný, za časův Bedřicha II. (1216—1230) do kláštera 
sv. Gabriela u Kremony spadlý, měl prý znamení kříže se známým nápisem na povrchu, 
jeden slepec pomocí jeho zraku nabyl a t. d. Sám rytířský císař Maximilian I. 
mínil o povětroni, dne 7. listopadu 1492 u Ensisheimu v Elsasu právě v jeho přítom- 
nosti spadlém, (od Vauguelina a Klaprotha skoumaném), že jest to znamení, aby oby- 
vatelé Římské říše proti Turkům do pole táhli. — 
Na počátku nového věku, po přesídlení byzantinských učenců do Italie, byly klas- 
sické spisy Řekův opět vyhledávány, a tím zmizelo ono středověké vysvětlovaní samo 
od sebe, tak že po drahný čas nikdo se neosměloval, nějaký náhled a této věci pro- 
nésti. Až v druhé polovici 47. století praví Paolo Maria Terzago, ve svém. spisu 
r. 1660 uveřejněném, kde o spadnutí povětroně Milanského zprávu dává, že by to mohly 
býti kameny z měsíce na zem přicházející, kterážto domněnka silozpytce jnové fran- 
couské školy v skutku dosti dlouho zaneprazdňovala. Nejhlouběji vnikl do těchto po- 
měrů Halley, jenz u příležitosti pozorování velké ohnivé koule r. 1686 se vyjádřil, 
že jest lo kosmický úkaz, a tím netoliko k náhledu Diogena z Appol'onie, ale i k, nej- 
novějšímu se přiblížil. 
4 Scházelo tu jen, aby totožnost ohnivých koulí a povětroňů byl ukázal, pak byla 
„věc rozluštěna ; však to čekalo na důmyslnost Chladného, který r, 1794 tuto souvislost 
a paměti hodnou vzájemnost v nejširší všeobecnostišnám před oči položil. Ale nedo- 
