163 
jim všecko ústrojí včel dělných, kterým tyto vykonávají své práce: trubec nemá dlou- 
hého sosáčku, jímž by medovou šťávu z hloubi květu cucati mohl; nemá medového ža- 
ludku; kde by vycucanou šťávu shromážděl a svářel; nemá na nohách košíčků, v nichž 
by květný prach snášel; nemá ostrých kusadel, by k stavění plástu pomáhal. Slovem, 
trubec jest v domácím hospodářství pouhý ničema — dobrý leda jen k tomu, ahy nej- 
lepší, nejčistší med z buněk ujídal a v pohodlí živ byl. Pravý lo břichopásek, určený 
jen k požívání a zahálení. 
Trubci mají jediné to určení, aby některý z nich královnu zúrodnil. Že se jich 
zrodí vždy větší počet, v tom spatřujeme opatrnost přírody, aby matka při výletu ne- 
musela teprv pracně hledati trubce, který by ji zúrodnil, nýbrž aby vždy byl nějaký 
při ruce. Trubcové beztoho nejsou výletu hrubě chlivi, aniž tuze žádoslivi páření, 
královna musí některého z nich sama k tomu přiměli. Vysvělluje se to lím, že trubeu 
pohlavní svůj výkon obyčejně zaplatí smrtí. Dzierzon alespoň shledal při více malkácli, 
když z výlelu svého zúrodnělé se vrálily, že přinesli s sebou v otvoru svého těla část 
těla trubcova, totiž úd, kterýmž trubec s královnou byl spojen. A. to arci jest smrl 
trubce. Tak sejde medle jeden trubec — Wrubec vyvolený, ale laké ostalním nevede se 
lépe ; o jejich osudu zmíníme se později. 
Čím teplejší počasí nastává v květnu a červnu, tím více objevuje se trubců 
v-oulu; čím více pak jich před oulem v povětří. se proletuje, tím větší jistota jest, 
že již také mladé malky se vě jin líhnouti. O poměrech jejich vývinu a života jednati 
budeme v kapitole letní. 
(Dokončení). 
Růže a její příbuzné. 
Od Ladislava Čelakovského. 
Jako královna ve kruhu družek svých září růže nad ostatním rostlinstvem krásou a 
ušlechtilou podobou, jakož i silným a předce přejemným libodechem svým. Tuto přednost 
„přiznávají růži jednomyslně. básníci starých i nových dob a výrok krasocitného, soudce 
musí přisvědčiti smyslu obecnému, Růže jest znak i odměna svěží krásy ablaha lásky, 
zardívá se vnadně na ňádrech krasolky, i objímá u věnci jemným potiskem, čisté čelo 
nevěstino. — Potom bývá vůbec pro zveselující barvu, společnicí ušlechtilejší, utěšené 
smyslnosti. Tak věnčívali Římané starověcí, pomazavše hlavy vonnými maslmi, skráně 
své při slavných hodech růžemi, jak Horacius pěje v jedné z nejkrásnějších ód svých: 
„Švihlá kde sosna a bělavý topol snoubíce větve přivělivé chlady stelí — —, lam vína 
dej a masti přinášeli, a květ nestálý růže miloslivé.“ 
V našich salonech bálových urvala jí vládu toliko  kamellie, ale vítězství to ne- 
slouží samé cizozemce k větší oslavě, neboť jenom v nedostatku rozkošné stolístky jest 
„vážena, více jem co podoba a upomínka na růži. Neboť stolístka opomílá spůsobem 
-své sprostnější příbuzné, pořád květoucí remonlantky (růže měsíční), po mravu králov- 
„ském, objevujíc se. toliko jednou do roka v plné květů nádheře, když nejkrásnější dobu 
letní vůkol jí vyzdobila palác přírody, a, když stateční, ale prosaičtí její příbuzní, 
-ovocní stromové, již odvrhše roucho svatební jenom o vyzrávání úrody své pečují. Ani 
Amlo příkladem nespravuje se růže, nedbá, aby se požilečnvu stala břihopnoné choutce 
11 
