105 
nýbrž vtom smyslu se vzíti má, že jednoletá větevka lenší bývá, než jednoletá vělevka před- 
cházející generace. Stálé seslabování posloupných generací jest úkaz, jehož morfologický 
význam pro harmonickou celost podoby stromové leží na bíledni, jehož důvod fysivlagický ale 
ne zcela snadný jest. Upamatujeme-li se již, že každý prut byť sebe déle rostl, ko- 
nečně vždy slaběji vegetuje, a spojíme-li s lim druhý zákon, dle něhož pozdější gene- 
race v každém ohledu se oslabují, můžeme také odpověděli na otázku, zdali stromové 
přirozené, jisté smrti podléhají. čili nic. Někteří přírodozpylci. jako De Candolle, 
Martius, Schleiden, upřeli jim nutnost úmrli, tvrdíce, že toliko zevnitřní příčiny, surovost 
živlů, násilí lidské, smrt stromů přivádějí. © Kdyby zastavatelům toho náhledu vyložená 
zákonitost byla známa bývala, byli by museli uznali, že konečně. nastati omusí doba 
všeobecného vyhasnutí zroslu stromového, byť i živlové cho. ušetřili, a byť i jednot- 
liví druhové, jako dračinec a baobib, 4—5 lisíc let dosáhli. 
Obmezíce se na bylo rozbory osních soustav stromů, zvláště Růžovitých, obrafme 
se k vnitřní ústrojnosli osy, jmenovitě těla dřevního. Jako u všech stromů prostoupá 
osu cylindr dřeňový, z volné měkké buňkaliny. sestávající, kolem. něho ovinuly jsou 
plástvy dřevní, a okolo těchto vrstvy korové:; z útlé bunečné běli (mízy) mezi dřevem 
a ckorou ukládá se ročné vrstva vnitř na dřevo a zevnitř na kůru. Léla dřevní sestávají 
ze dřevních tahlých zašpičatělých buněk, cév, a někdy z dřevnatého parenchymu. Od 
běli jdou paprskovitě k dření; aneb jen skrz několik lét dřevních ve směru k dřeni 
proužky; paprsky dřeňové, totiž vrstvy mezi dřevem uložené a z buměk, ve směru od 
dření k běli prodloužených, složené. Všecky rody z čeledi Jabloňovilých ukazují veli- 
kou shodnost v této vnitřní ústrojnosti, a tak zase rody mandloňovité vespolek, zcela 
rozdílně od Jehnědokvětných, kde každý rod zvláštní poměry ukazuje. U jabloňovitých 
záleží dřevo z velmi štíhlých, neobyčejně velkými ďubkawi propíchaných dřevních buněk, 
„mezi nimiž nemnohé škrob vodoucí kuňky parenchymatické. Cévy jsou po celém letě velmi 
sslejně a nejvíce osamotněle poděleny, všecky © asi  slejného průměru, nikoli větší 
a menší. Paprsky dřeňové jsou prostým okem viditelny, ale velmi ténounké, jenom 
z 14—3 vrstev kolmých tvořené, a dají se jenom skrze nemnohá léta stopovati. Kůra, 
jejížto zelená a korková vrstva záhy odumírá, tvořívá  lýkovou borku z velmi čelných 
-a pravidelně běžících svazků lýkových. © Dřevo  mandloňovitých liší se od ja- 
bloňovitých již chyběním buněk  parenchymatických mezi dřevními; toliko třešeň 
bobkolistá (Laurocerasus) v tom činí výminku. © Cévy siejného průměru shlukují 
"se na vnitřní hranici léta více dohromady, ostatně vzdálené od sebe pravidelně jsou 
„poděleny, stojí ale častěji po 2—4 vedle sebe. V starším jadrném dřevě naplňují kapky 
dřevního barviva jak cévy, tak dřevní buňky i paprsky dřeňové, pronikajíce také jejich 
stěny, pročež dřevo nejmnožších druhů hnědě neb červeně zbarvené bývá. Paprsky 
dřeňové jsou zřejmější poněvadž širší, v zevnitřních letech starého dřeva 4—Bvrstevné, 
ostatně stejné šířky. Kůra mandloňovitých též znamenitě se liší, již dlouho vytrvávají- 
(cími vrstvami zelenými a korkovými. Korek tvoří vrstvy, kleréž se jako u břízy lou- 
vpají v pentlicích. Svazky lýkové teprva pozdě ve starších létech do kruhů se řadí; a to 
-v radialních řadách. 
SU) Pozoru hodna jest ještě ústrojnost trnovilých větví trnky, hlohu atd. Již na zpodu 
-trnu vyskytují se cévy neobyčejně poskrovnu, zabíhají do jeho. lístků a puků, nad nej- 
hořejším listem ale náhle se docela ztratí; konec trnu tvořen jest toliko dřevnítmi buň- 
„kami a dření, kteráž zcela prostě ve špičce jeho se ústí, Poznáváme z toho, že (vu- 
