174 
ření cév s vyvinováním listů chodí pospolu, a nepochybně k zábyvům listu jest potřebné. 
Zcela rozdílnou ústrojnost od lrnů mají ostny na prulech růže, jmenovitě pod samými 
listy čnějící, a jim podobné ostny keřů oslružinných, kleréž na šlahaunovitých mladých le= 
torostech dolejších zvlášť zhusla mezi rozličné chlupy; štěliny a žlázky se míchají. Jako 
chlupy nejsou loliž nie jiného nežli přímětné výrostky z tenké pokožky, skládajíce se 
jak tato z pouhých buněk, a s ní se slupujíce. Nesluší tedy tyto dva tvary jedním 
názvem jmenovati ; proto chybuje ve výrazu přísloví, kteréž dí, že není růže bez. trní. 
Dříví ovocných stromů vůbec se nehodí k pálení a stavení, poněvadž. stromy ty 
málo massy dřevní vylvořují, proto také jen málo druhů pořídku v pravidelných lesech 
se vychovává. Jsouc ale obyčejně tvrdé, pevné a trvanlivé, potřebuje se v dílnách 
truhlářů a soustružníků ode mnohých druhů, tak od višně, švestky, z hlohu, nazaroly 
hrušky, jablka, oškeruše, jeřábu a j. Z mahalebu, druhu střemchy v jižnější Evropě 
oblíbené, jsou rovné, dlouhé pruly dřevní na troubele dýmek, tak zvané turecké neb 
uherské; k témuž účelu slouží větve obyčejné slřemchy, lehké její dříví ale velmi 
dobře se hodi za lože na ručnice. 
Listy růžovitých poskytují velikou rozmanitost podob a stupňů rozdělnosti svého 
pokraje. Přede vším nutno rozeznávati listy nižní, lupeny a listeny, jak uúž v článku 
„0 rostlinných osách“ pověděno. Šupinovilé, široké, nedělené podoby nižní listy srov= 
návají se docela s palisty, na zpodu lupenův umístěnými; přicházejí u-růžovitých na 
dvojí způsob: jednak na podzemních mnohých. rhizomech, u.. př. mochen, jednak co 
obaly zimních pupenů na konci letoroslů, neb v paždí lupenův. Z paždí jejich nevy- 
růstají silnější pruty, na rhizomech někdy slabé opakovací odnoží rhizomu z nich po- 
cházívá, šupiny pupenů stromních ale vždy prázdné zůstavají. © Lupeny největší 
části růžokvětných mají po obou stranách slopky palist, avšak sazaníkovitým a granáto- 
vému stromu scházejí vůbec palisty. Že ostatně mejsou podstatným tvarem růžovitých, 
ač dosti charakleristickým, dokazuje rod Spiraeu, v němž někteří druhové (Sp. Ulmaria, 
Filipendula) palisty nadáni jsou, jiní, jako zahradní Sp. salicifolia, jich nemají. U man- 
dloňovitých, zlatoplodovilých, jsou úzké, pentlovité, docela prosté, a záhy blednou a upa- 
dávají ; u růžovitých vlastních vyznamenávají se svou. velikostí, trvanlivostí a: přirost- 
nutím ke slopce lupenové. © Lupeny samy jsou u sazaníků zlatoplodovitých a u gra- 
nálu jednoduché, po kraji nejcelejší, podoby více méně eliptické, podslaty kožnalé, ná 
povrchu lesknavé, u mandloňovitých a jabloňovitých ale podslaty hebké, bylinné, kraje 
nejčastěji pilovilého. © Již u některých druhů z čeledi jabloňovitých , ještě častěji 
ale v čeledi růžovitých pokračuje rozdělení listu. ještě dále, až konečně úplným roz- 
dělením složilé listy povstanou. © Mělce dělené listy má mukyně, do, polovic a více dě- 
lené břekyně, rozličné druhy hlohu, husí nožky a L d., až na zpod dělené: rozličné 
mochny, husí nožka obecná a j. „List až ku zpodu dělený považuje se polud za: jedno- 
duchý, dokud jeho cípy na zpodu vespolek souvisí, jak mile ale tyto na zpodu docela 
se odloučí, aneb dokonce na vlastní stopce od společné stopky (středního, žebra: totiž) 
se oddálí, máme takový list za složitý. Složité listy tohoto řádu liší se ale značně tím 
od složitých v řádu lušlinatých, že lístky jejich vždy bez nejmenší stopy nějakého kloubu 
s hlavní stopkou se pojí. V bolanickém názvosloví jmenují se výhradně jen tylo po- 
slední složitými, ale zajisté neprávem a proli zdravé logice, neboť podstata složitosti 
nespočívá v článkovitosti, obojí vlastnost jest věc. zvela pro sebe; a jestliže článkovi= 
tost nejčastěji v složitých listech se jeví, nalézáme předce i jednoduché listy článkovité, 
