194 
nuje vždy v té četné společnosti, rodiny drží dohromady, mladší bratří a seslry oše- 
třují starší, vláda a sláří požívá vážnosti, poslušenství v důlezilých udalostech jest 
vzorné, život manželský velmi příkladný, a proto jim také Pán Bůh žehná, ony se roz- 
množují a těší se z neobmezené volnosti, 
Vlaštovky od nejdávnějších časů jsou u vážnosti, někteří národové je ctili pově- 
rečně, celý národ slovanský je zvláště clí a opatruje, neb se vůbec za to má, že při- 
nášejí štěstí domu, v němž se uhnízdí, a že jej chrání před ohněm. U Římanů byly pod 
ochranou domácích bohů (Penatů), a Řekové měli za to (důkazem jest Aristoteles), že 
v kterém domě byly vlaštovky pronásledovány. tam ze msty lítaly do stájí a ďobaly 
vemena krav, až tyto mléko ztratily. Jest to směšná pověra, ale užitečná. Vlaštovka 
nemůže být mstivou, neb kde nalézáme srdečnost a obětovnost, tam ohyzdná msta ne- 
může se uhnízdit. Člověk přijal vlaštovky za své družky, raduje se, když přiletí zvě- 
stujíce jaro, patří na ně s vděčnoslí, když hejna doliravých hmyzů požírají neb svým 
písklatům donášejí. Jsou však přece smutné výmínky, pocházející z lehkomyslnosti a 
svévolnosti ! Jsou lidé a jmenovitě jest mnoho mládeže, která učíc se střílel obírá si za 
cíl pohyblivé vlaštovky, a ta ubohá neviňátka, spolehajíce se na svůj užitečný život, na 
své dobrodiní, jež člověku přinášejí, a ve své přítulnosti k člověku místo co by měly 
poplašeny uletět, jedny druhých volají při té jim neznámé bouři hromu a blesku, se 
žalostným podivením palří na krvácející oběti a ustavičně volají: „„civit civit“ (co to 
značí?) a pořad více se jich sleluje, a lehkomyslný člověk, nepomna, jakou škodu si 
sám připravuje rozmnožením miliardů nesnesitelného hmyzu, směšný ve své zručnosli, 
ukrutný ve své zábavě, střílí dále, těše se, že mu pořád více vlaštovek vřilétá. V jižním 
Francouzsku, v Neapolsku, u Hally a v Magdebursku chytají na udice a do sítí ubohé 
vlaštovky, kleré mají pak sloužit za orlolány neb skřivánky — směšná to chtivost lidí, 
neb vlaštovka bez peří, křídel a ocásku jest sotva lak velká jako vlaský ořech. *) 
V přírodě mají vlaštovky jednoho ukrulného nepřítele, a to jest sokol kobuz (Falco 
subbuleo), který je vzdor jich zručnému lelu často polapí; pokud má skřivánků, nedbá 
o vlaštovky, ale když naši polní zpěváčkové ve vzrůstajícím obilí najdou bezpečné 
ochrany. a mladá sokolala v hnízdě křičí o žrádlo, tu kobuz pronásleduje vlaštovky. 
Přiblíží-li se nepřítel nenadále, uchválí ji na první neb druhý ráz, nepodaří-li se 
mu to však, ulílne vlaštovka jako slřela, poletuje mezi slromy, větvemi a slaveními 
unavujíc pronásledovatele a ustavičně volá „,cier, cier,““ načež se sletují všecky družky 
z vlaštovčí osady a všecky křičíce „cier, cier““ ohluší kobuza, jenž vida, že lo už sni- 
žující zápas jako dobrák odletí, a vlaštovky hlasilě jásají švitořice: „vejde vod, vejde 
vod,““ což jest u nich vždy znamením spokojenosti a vílězoslávy. 
Když ale vyhladovělý pár kobuzů zastihne vlaštovku v šírém poli, lu ubohá oby- 
čejně vždy zahyne. — Zápas len jest pro pozorovatele tak zajímavý, že s něho nelze 
oka spustiti. Nejzručnější létavci ze všech okřídlených živočichů napínají tu všecky 
své síly; jeden aby uchvátil, druhý aby uletěl; rychlost pohybu nelze postihnouti 
*) Francouzové a Neapolitané jsou hnusní labužníci a pod jmenem Bec=jigne (dva 
druhy ptáků, linduška a skalníček, jedí všechny hmyzožravé ptáky, ba vyhryzli by 
zárodek z vejcete. Pod nesrozumitelným jmenem Bec-figne rozumějí tam ptáčníci 
však všecky malé a tlusté hmyzožravé ptáky, často i vrabci, strnadi a vlaštovky 
oškubané slouží těm labužníkům za lahůdky. Každý pták je Bec-figne, ať má zo- 
bák jaký koliv, jen když je tlustý. 
