195 
gracii letu nelze popsati, Když se na takový zápas dlouho dívá, může člověk do- 
stat závrať hlavy, a když konečně dravý pták nevinnou obět uchvátí, je v duši tak 
smutno jako po ztrátě soucilného stvoření. 
Kdybych měl tvořit novou soustavu ptáků, postavil bych v čelo celého plactva 
vlaštovku, neb co charaklerisuje ptaka? zpěv, let a peří. — Vlaštovčí zpěv jest ovšem 
jen milé harmonické štěbetání, ale plné výrazu a cilu. Slavíci a drozdi jsou zpěváci 
z řemesla, vlaštovka však jest zpěvačka, bavící romancemi kruhy rodinné a přátelské, 
vždy vesele zanotuje, ráno nás zpěvem budí (neb ona první z ptáků zpívá Bohu hymnu 
vděčnosti), nikdy smutným a melancholickým akordem nezachmuří duši naši, nikdy kři= 
klavými zvuky ucho naše neuráží, vždy jest milá, svobodná, čistá a milující. Vezme- 
me=li ji do ruky, celá její bytost jest soustředěná v dlouhých kosatých křídlech a v dlou- 
hém vystříženém ocase, jenž jí slouží za kormidlo v moři vzduchovém; krček nemá 
skoro žádný, nožky přidány jen jako k doplnění její postavy, nikoliv však k užívání 
jich, neb ona ani nesedá, žije v povětří, koupá se letmo, letmo živí svá písklata, 
na křídlech odbývá pouti nesmírné dálky do vnitř Afriky, vzduch jest jejím živlem jako 
voda rybám. Hleďme na ni, jak dělá kola v povětří, jako bujně laškující hošík; který 
pták může dělat taková kola, menší, větší dle libosti, v největší prudkosti letu ve vzdu- 
chu se zastavit a třepetat na místě jako pro odpočinutí, neb prohánět se nad vodou po 
dlouhý čas, omočovat bříško, ocásek i křidélka, a zas se pustit za komárem podivně semotam 
lítajícím, neb za bručící mouchou, již v letu oko naše nedostihne? Řekněte sami, laskaví 
členáři, nemá-li vlaštovka, jež může každý hmyz v letu lapit, jež se v bouři a vichřici 
kolisá pod mračny jako loď na kotvici a při tom po pět měsíců nám štěbetá své písničky, spro- 
šťuje nás trápícího hmyzu, varuje před slotou a zimou, zvěstuje vždy tak toužebně očeká- 
vanou vesnu, nemá-li vlaštovka pro své clnosli společenské a rodinné, pro své zajímavé 
zřízení těla, pro svůj rozum, srdečnost a pečlivost vévodili veškerému plactvu? Kdo 
pozná vlaštovku, ponořiv se do jejího živobytí, vyskoumav tajné její obyčeje, a pře- 
svědčí se o její veselosti bez svévole a srdečnosli nenucené, o její obětovnosti pro 
jiné a pro své mladé, o tom pravidelném živobylí, kdo ji pozoruje při hnízdě a při 
mláďatech, v nebezpečenství neb před odchodem, len řekne: Toť proměněná milá, sladká, 
srdečná a rozumná dívka! Trestá-li Bůh po smrti duše poutí a proměnou, to ve 
vlaštovkách samé duše nevinných dívek pokání činí. Když za mlhavého dne, při za- 
chmuřeném nebi, při západu slunce badatel v smutném rozpoložení stane nad jezerem 
a dumá, jak podivný dojem činí ti černí ptáčkové, mihající se nad zrcadlem vody 
a píštící jakoby o pomoc volali; časem některá daleko zalílne a zavolá na družku a 
opět se vrací všelijak poletujíc, a přelelí často tak blízko vedle tváře, div křídlem ne- 
udeří, a vítr vzbuzený rychlým jejím elem pohne vlasy člověka; a opět a opět 
semotam poletují a piští; už poletují nedopýři, slunko se skrylo za pahorkem, a ony, 
jakoby musely dokonat svou denní pokutu, ustavičně poletují, až konečně starší zavo- 
lají „již pro dnes dost“ a všecky ty dušičky se rozlélnou, davše si vzájemně pouze 
dvěma zvuky licho dobrou noc, neb každý den má svou bídu a musí se skončili! 
Dřív nežli vám popíšu život vlaštovek, musím vás seznámit s jich druhy, neb 
„možná, že jich neznáte — mýlím-li se, odpusťte; chci vám je zevrubně popsati, neb 
chraniž Bůh, abych vám podával naučení po lžičce jako lék; chci vás roznitit, a uvidíte, 
že si zamilujete mé milé pláčky — a to mi bude hojnou náhradou. — Nemyslete si, 
že ti dlouhokřídlí černí pláci, co ustavičně obletují kostely a věže, jsou vlaštovky. Ni- 
* 
