198 
může do zobáčku zachytit, navlhčí je slinou a mocně je přihněte na místo, kde má být 
hnízdo. Začinajíce stavět hnízdo od zadu čili od podložky neb podpory, lepí dále od 
dola, a když polovice té budovy už hotova, sedá párek na kraji hnízda a rozkošně ště- 
betá každého dne o polednách v odpočínku. Lepenka vůčihledě pokračuje při tak pil- 
ných dělnících, až zůstane jen díra nahoře pro vlítnutí. Ta stavba trvá šest až osm 
dní, a v letu ji vykonají, neh vlaštovka, ten zosobněný pospěch, nesedá, nýbrž jen se 
třepetá, jako večerní muška nad kvítkem, u svého hnízda a dovede tak svůj kousek 
bláta dokonale přilepit. Ty kousky lze skoro všecky spočítat, neb vyčnívají, a tedy se 
může každý podivit, kolikkrát sameček a samička museli nositi. 
Když je budova do polovice hotova, sedá paní domu uprostřed a křidélkoma, bříš- 
kem a zobáčkem hladí vnilřní stěny hnízda, jež pak vypadají jako polírované. Kolikkrát 
není ještě hnízdo celé hotovo, a už snešeno první vajíčko, druhé, třetí, a když čtyry až 
pět vajíček leží v hnízdě, musí sameček sám hnízdo dostavět, neb samička už pilně 
sedí. Párky se vřele milují, sameček zřídka sedí na vajíčkách, leda v poledne, když si 
samička vylítne, Samička neobyčejně pilně sedí, a majíc v sobě mnoho tepla a množíc 
je svým ustavičným ruchem, může několikkrát za den opustit hnízdo, aniž se vajíčka 
zastudí. © Sameček jí časem přináší mušky, zvláště ku konci sedění, kde samička musí 
být nejpilnější ; přinášeje mušku zaštěbetá sameček milostně před hnízdem a třepelá se 
jakoby stál v povětří, ona vychýlí hlavičku z hnízda, odpoví mu několika zvuky, 
vezme zobáčkem ze zobáčku mušku, a uspokojený milenec vesele štěbetaje odletí, hlá- 
saje své štěstí nezkalené. Sameček zpívá štěbetavě, ale romance plné melodie; samička 
zpívá tišeji a s přestávkami, a když se samečkem laškuje, hladí ho zobáčkem, přikrývá 
ho křidélkoma, a pořád mu má cos šeptat, nikdy se k němu nemůže dost přiblížit, buď na střeše 
buď na větvičce, vždy se k němu blíž a blíže tulí; on zas vděčen a pamětliv, rovněž 
jako pln srdečnosti, kolikkrátkoli přeletí vedle hnízda, vždy zvláštním hlasem k ní za- 
štěbetá, aby věděla, že na ni myslí a že proletěl vedle ní. Jest to něco zvláštního, u 
žádného ptáka nezpozoruješ tak častých rozmluv mezi manžely, s dětmi, ve společnosti, 
pravé to rozmluvy: sameček přiletí k hnízdu, zatřepetá se, zaštěbetá chvílku, ona mu 
odpoví, on opět něco dodá a už zas letí prohánět se v povětří, — neb sedí na 
střeše starý párek, při nich řadem mladé, staří cos rozmlouvají, mládež poslouchá, tu 
i tam se ozve, až konečně všecky krátce zaštěbetají; často staří promluví, a děti se 
zdvihnou a odletí před rodiči dělat kola a všelijaké esy v povětří, a li na střeše ra- 
dostně notují, jsouce hrdi na zručnost svých vlaštovčat; on zpívá, ona mu přizvukuje, 
třepetají křidélkoma a opět se mazlí, neb oba jsou už netrpělivi, myslí zas o druhém 
snešení vajíček, když vychovali už jedny mladé, a čas už krátký v té chladné naší 
zemi, a ještě před srpnem třeba odchovat světu rodinu vlaštovek, neb tak pud přísně 
velí. To pospěšné snášení vajíček připomíná ve světě rostlinném vegetaci karpatskou, 
která, pokryta sněhem do polovice června a v polovici srpna už zas dostávajíc bílou 
košilku zimní, přece roste, květe a rozsívá své símě i v tom krátkém čase. Bůh to 
tak zařídil, náš rozum to nemůže pochopit, ale každým rokem vidíme ty divy obnovené, 
a proto musíme věřit že to může být. 
Mluví pak jedním jazýčkem rozličně a všecky si rozumějí. Tak jinak označují 
strach neb poplach, jinak se lákají, jinak varují, štěbot spokojenosti jest jiný než 
rozkoše, jiným hlasem k sobě mluví přátelé, jíným mluví zas matka k svým dítkám, jiný 
zvuk jest opět v rozkošných lichotivých výrazích manželů. Napomínání starších, svolá- 
