200 
stírá ještě jaksi mateřskou lásku a obětovnost k mladým, ale plapolá toutéž touhou 
a už velmi často a blízko se tulí k samečkovi, jenž o ničaslo i v letu zavadí, anebo 
jako koketující manžel lapiv mušku volá samičku a v letu jí podává lahůdku. Zůstanou 
tedy oba v povětří jako stát, přítulí se k sobě na chvilku, ona vezme od něho mušku 
a vděčným i radostným tónem děkuje, a opět oba s pospěchem letí rejdit světem. 
Jak by mohla být příkrou k laskavému choti, když má sama velkou lásku a neoby- 
čejně horkou krev. A konečně čas utíká, zpozdilo by se, že by nemohli vychovat 
dítek z druhého snešení; radí še tedy, jak mají své plány srovnat s vyplněním povin- 
ností k mladým, a nejčastěji zůslanou na lom, že hladem nelibost mladých přemohou. 
Starý chytiv mouchu letí před hnízdo, ale třepelaje se zůstane před ním v jisté 
vzdálenosti v povělří stát a volá děti, ty vždy hladové natahují zobáčky, vychylují 
se z hnízda, ale přece nemohou ukazovanou mouchu dosáhnout, zkoušejí křidélka, až 
konečně některé vypadne a polekané letí k otci, doslane mušku, vrací se do hnízda, 
a vesele štěbetajíc k ostatním mluví: „Věřle mi, my můžeme tak lílat jako rodiče.“ 
Mladší nevěří, ale že jest nouze matkou všech vynálezů, nabývá pomalu celá rodina 
odvahy a učí se lílat. Zůstane jeden Benjamínek, jenž nemohl posud dorůsti, a opu- 
šlěný sedí celý den, žalostně piště po rodině, již tak miloval. Poctiví a starostliví ro- 
diče na ubohého sirotka ovšem nezapomenou. Konečně ze zoufalství vrhne se z hnízda, 
a nejistým letem, jako muška při svíčce, hledá otvor, jímž bratři a sestry vyletěli, 
a jako opilý, vraziv několikkrát do stěny, dobývá se do světa. Radostná to chvíle, 
rodiče ho obletují, jeden poletuje pod ním, aby ho ve vzduchu zadržel, druhý ho 0- 
patrně provází na slřechu, kde se ostatní děti usadily, ty radostí třepelají křidélkoma 
a volají Benjamínka. Všecky usednou pohromadě, mladé řádem vedle sebe, staří opo- 
dál zpívají, přes tu chvílku odletují a opět se vracejí, dodávajíce mladým chuti k lítání ; 
ty však se nechtějí ani hnout, leč aby doslaly ukazované mušky. Nová starost pro 
rodiče, ale tu třeba dokázat charakter, zatvrdit srdce a lenochy přimořiti hladem. Zle 
se vede mladým, žaloudek prázdný , závistným očkem patří na Benjamínka, šeptají 
mezi sebou, radíce se co si mají počít, a staří uslavičně poletují, ukazujíce jim v Zo- 
báku mouchy aneb chytajíce je před mladými. Rádi nerádi konečně se pustí za ro- 
diči, a Benjamínek zůstane zas na slřeše, neb nedostal ještě rozkaz k lítání, a už za 
čtvrt hodiny lílají vlaštovčata jako dokonalí ptáci. — Staří jim ve vzduchu tu a lam 
dají mušku, ukazují hmyz, provázejí na místo, kde je hodně mušek, ale na Benjamínka 
při tom také nezapomenou. Po chvíli vrátí se k němu zas celá rodina, a že k té důle- 
žité výpravě den pohodlný, vybraný, sluníčko svíli, rodiče zpívají, děti jim přizvukují, 
odletí a zas se vracejí, až konečně sluníčko se schýlí k západu, rodiče volají děti 
a všichni odlelí i s Benjamínkem do hnízda spat. V rodě vlaštovčím jest přísný oby- 
čej, že mladí první noc po vyletlění musí ještě spolu se starými spát. © Mladí 
volají, že to nemůže být, neb oni samy tam už nemají dost místa, jak se tam mají 
ještě se starými směstnat? Ale nespokojenci nemohou nic pořídit, bouřlivý sněm trvá 
nedlouho, matka neb otec vleze do hnízda a za ním děti, jež druhý rodič popohání. 
Co tam pískání a naříkání, jak se všichni tlačí a jeden na druhého žaluje! Konečně 
se přece uhnízdí a tiše sedí, ale otec chce také vlézt k ženušce a k dítkám — nová 
hlučná protestace, on však na to nedbá a opíraje se o své právo vleze do hnízda. 
Ještě chvílku trvá nepokoj a hluk, až konečně, ačkoliv to jest v hnízdě už po čertech 
nepohodlné, všechno usne, neb to nebylo malé namáhání v tom dni zkoušky. 
m 
