202 
hospodařit. V opuštěných neb šírokých komínech staví v koutě, kde jim dým nemůže 
škodit, jedny nad druhými tak, že často pět až šest hnízd jest nad sebou, vždy ale 
tak daleko od sebe, že se nedotýkají. Pod přístřeším nevelkých chalup bývá deset 
až patnáct, a v dlouhých stájích čbyřicet až i šedesát hnízd a párků. Jakého tu štěbe- 
tání, jaké tu sněmy, jaký tu život a ruch, pravá to republika; nikoli však lidská, 
nýbrž ptačí plná shody a svornosti, bez slepé ctižádosti, bez ukrutenství a chlivosli, 
všecky tam víže láska, vsecky zdobí obětavost, všude panuje pořádek, vzájemná pomoc 
jest vždy hotova ; při takové osadě platí ono velké heslo „„viribus unitis,“ jejž člověk 
často síce vysloví ale málokdy uskuteční. 
Rovněž klamně se myslí, že vlaštovky škodí včelám. Jest to černá pomluva, a 
musím své užitečné ptáčky ospravedlnit. © Nejprvé vlaštovka chtivě lapá jen drobný 
hmyz, jejž může bez roztrhání hned celý spolknou!, neb ona netrhá, ale všecko polyká 
celé; včela je však pro ni už veliká, a mimo to opatrná a rozumná, pak ví vla- 
štovka dobře o žihadle, ví též, že širokou její hlavu může žihadlo snadno poranil, a 
ona nema času, aby včelu dříve zabila, jako to činí jiní ptáci, neb vlaštovka jest. íta- 
jící pospěch; zaletí-li, přinucena hladem, do včelnice, a nad kvítky sbírá hmyz, uchvátí 
časem trubce, ale to jen výminkou ; o trubce však není tak zle, neb jich jest na svělě 
tolik! Proto nikoliv škodu, ale znamenitý užitek nám přinášejí vlaštovky, Stíhejme okem 
rejdící vlaštovky a pozorujme, kolikkrát uchvátí hmyz v ovčinci neb ve stájí, počíltejme 
asi hodinu, kolikkrát uslyšíme klapnutí zobáčku, a každé klapnutí znamená ulovení mušky ; 
s hodinkami v rukou znamenejme po dvě ranní hodiny, kolikkrát s hmyzem vletí vla- 
štovka, aby písklatům dala žrát, a sečleme-lí její práci po šestnáct hodin dne, dosta- 
neme tk ohromné cifry, že je málo který rozum lidský pojme. 
Smulno mi jest v duši, když pomyslím na odlet těch milých ptáčků, neb po 
jich odletu jsem i já jako mrlev, celá příroda stůně, připravuje se k zimní smrli, ptá- 
čkové, moji druhové, oněměli, už se mnou nerozmlouvají, oko nebaví pestré kvítí, zelená 
louka nepáchne libou vůní; v městě ovšem jináče, tam jsou i v hrobové době. přírody 
rozkošné chvile — ale já na venkově vzdychám sedm dlouhých měsíců po svých ve- 
selých druzích. Nebeřle mi to za zlé, neb jsem se zálibou a obětavě ponořil duši 
v badání jich tajemství — nebeřle mi to za zlé, nyní, když jsem žal svůj vylil, jest 
mi lehčeji, a leď vám všecko povím, povím vám, jak se shromažďují v menší, větší hejna, 
povím vám, jak odletují, kudy letí i kde zimují. 
V našem kraji už okolo 20. srpna sletují se mladé rodiny pod jednou střechou 
vychované, - - a bývá to už často stádko 40 až 60 vlaštovek, — lítají už pohromadě, 
pohromadě nocují v rákosí, ma slromích neb na střechách; po několika dnech roz- 
loučivše se s každým rodinným koutkem, zašlěbetavše společně píseň na rozloučenou, 
zdvihnou se časně z rána a odlelí k jihu. Tento první odlet jest méně patrný, poněvadž 
tu ještě poletují starší, co k nám přiletěly z jara, a mladí z druhého sedění rejdí usta- 
vičně před našima očima. Když se za pěkného počasí trochu opozdí, sletují se všecky 
vlaštovky jedné vsi na sněmovní místo, usednou na staré stromy neb na střechy a radí 
se dlouho o nastávající cestě, než odletí na jih, a často se ještě někde na několik dní 
zastaví, když najdou více hmyzu, až konecně odletí tam, kde hmyz i v zimě lítá. Kolik- 
krát není už na začátku září vidět vlaštovky a opět se objeví; to však nejsou už naši 
ptáci, ty nás už opustili, nýbrž to jsou pocestní, co se pro odpočinutí a posilnění u nás 
na chvíli pozdrží a opět odletí. Úkaz ten je zvláště často pozorovat, kudy táhnou, Ne-; 
