203 
letí pak vlašťovky mistrně jako jiní ptáci; když je na pilno a není hladu, letí co možná 
nejpilněji, a když jim přeje pohodlný vítr, ani k zemi se nesnižují; když se ale vítr 
změní a nastane slota, spouštějí se co nejnížeji, a honíce a lovíce hmyz přetrvají ten 
příkrý čas. U nás je po 20. září hlavní tah vlaštovek skončen, vidět jen ještě opozděné 
rodiny z druhého sedění, které se tuží k letu a pod vůdcovstvím rodičů táhnou v naději, že 
někde na břehách řek a jezer a v nejhorším případě nad mořem dohoní hlavní hejno, jež se 
vždy na těch místech pozdrží, aby se zorganizovalo a rozdělilo na sbory, a čeká jako 
plachtová loď na příznivý vítr. Ještě později pozorujeme jednotlivé vlaštovky, lítající 
jako bludní ptáci. Jsouť to ubožátka, jež nejčastěji hladová smrt uchvátí neb mráz umoří; 
ten neobyčejný let, ty nepokojné rady, ty nejisté pohyby, tof smutný výraz, znamení zou- 
falé touhy po družkách, to stesk po rodině, lo konečně předtucha předčasné smrti! 
"Přirozený pud, to božské neomylné světlo, jest nejhlubší učenost. Jak často před 
časem shromažďují se vlaštovky, starší je vodí, šlěbetavě přemlouvají svévolnou mládež 
na cestu, ale ta vidouc ještě lítat hmyz, cítíc ještě teplé slunéčko, užívajíc rozkošných 
koupelí, hlučně protestuje. Vůdcové se zdvíhnou a odletí v naznačenou stranu, ohlížejí 
se, a když družina neletí za nimi, vracejí se opěl a znovu napomínají zvučnějším ště- 
betáním, Konečně mládež přece uposlechne rad starších a odletí před hrozícím nebez- 
pečenstvím ; a skutečně nastane brzo dlouho trvající slota. Když vlašlovky strápeně se- 
dají na střechách, chlípí křídelka, smutně pohlížejí okolo sebe a neštebetají, necnf dá 
hospodář pozor, že přijde jistě chladná plískanice. Když vlaštovky v letě rychle nad 
vodou neb nad povrchem země lítají, opětujíce ustavičně dvě pronikavé noty, — přijde 
jistě déšť; mluvíť totiž mezi sebou: „Pospěš si sestřičko s jídlem, neb husté krůpěje 
s nebe nás zaženou do hnízda; dones mladým potravy, neb nebudeme moci dlouho 
zas vyletět.““ 
Když je nebe zataženo těžkými mráčky, vítr bolně vyje, staré stromy upí, slunce 
se od lidí odvrací, den se počíná zatemňovat a všichni ptáci smulně k zemi pohlí- 
žejí, i člověk obrací prosebný zrak k nebi, pln strachu a očekávání, když je slyšet už 
první hluboké zahřmění vzdálené ještě bouřky, v ten čas vlašťovky víří ve vzduchu 
-8 nepojatou rychlostí a smulně píštíce neobyčejně přispívají k doplnění obrazu, jaký 
vidíme před bouří. — Když první krápěje počínají padat a himot hromu se přibližuje, 
ztratí se všechny vlaštovky v  okamžení tak rychle, jako čarodějnickým pokynutím 
z obzoru zaplašené, ; 
Při tom svém přirozeném pudu, při vší své rozumné a praktické zkušenosti utrpí 
často přece nemalou zkázu, tak v letech 1817, 1829, 1834, 1845, 1853 a 1855 na lisíce 
jich z jara zahynulo zimou a hladem ve sněhu. Ony neštěstí to ovšem předzvidaly, 
ale lhůta jejich jest neodvolatelná, ony ji musí dodržet, neb tak velí pravidla přírody, 
-a když jim bylo už zle, neměly též už sil k útěku, V dotčených letech padaly 
s povětří hladem oslabené a zimou stuhlé, a v rukou patřily na člověka, toho jich 
druha, přítele a ochrance s tak smutným výrazem, jakoby mluvily: Nám není už žádné 
pomoci, už se musíme s tím životem rozloučiti! Jiné, přinešeny do kuchyně, do stájí 
meb do ovčince, přicházely pomalu k sobě, s počátku ticho zaštěbetaly, potřepetaly kři- 
délkoma, a vděčně zazpívavše na poděkování odletěly dále honit mušky. Jak mile stuhlé 
zimou oudy zahřály a několika muškami hlad zahnaly, hned bily ustavičně do okna 
lichotivým pískotem prosíce o vypuštění, neb ve světnici jest jim příliš dušno, těsno, 
jim třeba volnosti, svobody, neobmezené prostory, jeť vlaštovka stvořena k. rejdění 
