205 
kyněmi: plavců a jich nadějí, že pevná země není daleko! © V popsání cesty Krištofa 
Kolumba líčí se dojem, jaký vlaštovka na veškeré mužstvo lodi učinila: od znamenitého 
zeměpisce až do posluhy a plavčíka všichni oslzeli, a padše na kolena kořili se u vděčné 
modlitbě před Všemohoucím Pánem světa, neb tehdy už nikdo o blízkém pobřeží Evropy 
nepochyboval. Kdo by toho dobrého pláka nemiloval! Tolik dobrodiní a radostí nám prouka- 
© zuje; oznamuje nám jaro akrásné počasí, tulí se k nám, zbavuje nás nesnesitelného hmyzu a 
při tom nás ustavičně baví svým lítáním a zpíváním! Rcete, kdo by vlaštovku nemiloval? 
u Když jsem na svých výlelech v Alpy, Tatry a Karpaty unaven zaloužil už po do- 
movu, a zbloudiv s cesty nejistými kroky mnmožil své umdlení, a ly milá vlaštovíčko 
jsi se mi zableskla svým bílým bříškem, vždy jsi mne vesele štěbeiajíc potěšila; neb 
jsem si vždy pomyslil, když ty lu, tož i lidé a jich obydlí nebude daleko, a zajisté 
- vždy tak bylo; tys mne nikdy nezavedla, milá družko má, a pamaluješ — ale co to 
píšu; tys zajisté už život skončila, neb od té doby už mnoho. let uplynulo, tak velká 
© činnost, jako tvoje, s lím uslavičným pospěchem nedovoluje vysokého stáří, ty mnoho 
a vřele miluješ, proto nemůžeš na tom světě tak dlouho žít. Ale ly máš pamět a by- 
strý rozum, tys zajisté svým dítkám vypravovala, a dílky vypravovaly zas vnukům o lé 
památné noci bouře i deště na skalách našich polských Švýcar v Ojcově, o tom dni 
hněvu božího, plném jeho slov hřmících, na nějž já nikdy nezapomenu, a ty mé pá- 
měli ještě dnes mnoho napomáháš; tehdáž jsem poznal tvou poctivou náklonnost ke 
člověku, tvé outlocitné srdce a lásku k mladým. 
<br Bylo to ku konci měsíce května, když jsem lezl po skalách za hnízdy drozdů skalních 
(Turdus sexalilis), neb jich vejce byla unás neznáma, rád bych je byl poznala popsal celý 
postup jich vylíhnutí. Lezapo skalách za milými drozdy zapomněl jsem na všecko, a zrak můj 
stíhal jedíně zajímavý párek drozdů. Pomalu se počalo stmívat, neboť nebe se pokrylo 
černými mraky; z daleka bylo už slyšet hukot hromu, jako před výbuchem Vesuvu, a 
já se zrakem upřeným na samce, jenž se na své skalní výší cílil bezpečným a mne si 
-ani nevšímaje flétovým hlasem zpíval romanci své milé samičce, sedící na vejcích, lezl 
jsem výš a výše, podpíraje se o ručnici, až tu slrašlivy vichr začne lámat stromy, 
"svalovat kamení, ohnivé střely lítaly semotam do vrchů nejvyšších stromů neb do temen 
"skal; velké kapky ledovatého deště počínaly padat, čím dal tím houšť, na můj letní 
„oděv, až konečně pršelo jen se lilo. Tou studenou lázní probuzen ze svých myšlének 
pohlédl jsem vzhůru a spatřil jsem malou ale dosti vysokou jeskyni, zakrytou velkým 
kamenem. Děkuje Bohu dodrápal jsem se do vnitř a střás kápky deště hledal jsem 
úkrytu. Sotva jsem si sedl, vlítly tam dvě vlaštovky jako slřely, zmoklejší než já, 
sedly si vedle sebe na skále naproti mně, pohleděly na mne, | zaštěbetaly jakoby mne 
pozdravily, a v tichosti si probíraly peří. Po hodině, když už hezky oschly, počaly 
-si nade mnou chytat mušky a pavouky. Patrně to byl párek manželů z hnízda, deš- 
těm zahnán do jeskyně. Začaly spolu rozmlouvat s počálku polichu, později čím dál 
tím hlasitéji, konečně švítoříc jedna vyletěla, hned však se zase vrátila zmoklá, uka- 
ombjíc své družce následky svého výletu. Druhá, jak se mi zdalo, samička netrpělívá 
© aostarostlivá o hnízdo, po chvílí vyletěla, a samec už ve svém úslužném zápalu ochla— 
- zený smutně -za ní patříl, a když přilílla nazpět, zastěbelal, ona mu odpověděla, stej- 
| „mozvučně opakovaly tuléž notu, samička si vysušila peří, přitulily se ksobě — byla už 
„šestá hodina večer — usnulý a záspaly své starosti. Byla to rozmluva, již by byl 
každý porozuměl. Vletěvše pozdravily mne , potom (si naříkaly na nečas; ona si mu 
: 
