206 
stěžovala, stýskájíc si po hnízdě, on jí předslavoval, že v tom dešti nelze doletět 
k hnízdu, že by na cestě zahynuly, ona vedla svou, om vedl svou, až ho konečně 
vyhnala ven na déšt; a když se ubohý zmoklý navrátil, zazpívala mu, pomilovala ho, 
a po chvíli vedla opět svou; muži to trvalo už trochu dlouho, odbyl ji a počal se na 
lo jaksi hněvat; ona stojíc na svém sama vyletěla, aby se přesvědčila, možná-li letět 
čili nic, manžel za ní smutně hleděl, neb mu bylo lito, že je jeho ženuška tak své- 
hlavá, což samička však nazývala charakterem a vylrvaloslí, a když se navrátila v smut= 
ném tavu, nevysmál se jí, nybrž odpustil jí, pokochal ses sní a pro útěchu spolu 
usnuly. Dlouho mysle o tom párku i já ohřáv se usnul jsem brzo tak šlastně, že mně 
teprv při východě slunce veselé šveholení vlaštovek probudilo. Ony jen k vůli mně 
zašlěbelaly, neb jak jsem se probudil a na ně popatřil, třepetajíce křidélkoma zazpívaly 
mi adio amico a odletěly — bez pochyby k svému hnízdu. 
Řekněte sami, není-li to episoda z lidského života? Který manžel, klerý otec 
nebyl už někdy v podobném postavení ? Bojovat s vůlí ženy, zbraní přesvědčení a roz- 
sudku proti odporu a svéhlavosti a jejím outlocitým, láskyplným a pečlivým vrtochům. 
Ze všech dobře mi známých pláků vlaštovky a sýkory zvláště poulá vzájemné 
milosrdenství v pomáhání k vychování cizích písklal. Tak mladé vlaštovky z prvního 
sedění, nemajíce v prvním letě jiných starostí než hledat potravu, hráli si ve vzduchu 
a zpívati Pánu Bohu neharmonickým ještě hlasem, jakoby se chtěly připravit k příštím 
povinnostem manželským a roditelským, nosí potravu jiným písklalům. Totéž činí 
mladším svým bratříčkům a sestřičkám z druhého sedění, jimž rodiče za příčinou chlad- 
nějšího už počasí nemohou sami poskylnout dostatečné výživy. Pomáhají tedy rodičům 
druhé mladé krmit, aby před odletem ještě dospěly a mohly zároveň s nimi vydati se 
na cestu. Tklivý lo pohled, když několik vlaštovek k jednomu hnízdu přiletá a každá 
nese v zobáčku mušku neb broučka, křidélkoma zatřepetá před hnízdem, zaštěbetá, jakoby 
řekla: „Pospěš ditě, nemám času““ — a opět druhá, třetí — a písklala otvírajíce široké 
zobáčky diví se té neobyčejné hojnosti pokrmu, rostou rychle jako buchličky na droždí. 
Konečně vyvedou slaří i druhou rodinu z hnízda, což se děje obyčejně na střeše. I tam 
jim starší rodina donáší žrát a dodává jim chuti k lítání, tak že po několika dnech 
mladé už do honu lítají. Kdyby nebylo toho milosrdenství a větší počet samců než samiček 
mezi ptáky, kleří nežijíce v lom roce v manželství věnují své služby příbuzným v nouzi, 
bylo by těžko, zvláště u sýkorek, dvojí rodinu za rok přivésli na svět, 
O povětroních vůbec a zvláště o českých. 
(Dokončení). 
Povětroně nekovové čili povětrní kamení. 
Zevnější podoba těchto povětroňů představuje nám v celku nepravidelně ob- 
mezený úlomek neb jednotlivě utvořený kus hmoty, na kterém jen při celé řadě po- 
větroňů jakási tvarů srovnalost se poznati dá. Schreibers porovnává základní tvar je- 
jich dílem s hranolem 3—4bokým, lichostranným, dílem pak s jehlancem více méně do- 
konalým a pomknutým. Zippe praví, že mají podobu valounů ještě docela neomletých. 
Chladný obé dotvrzuje dokládá, že skoro na všech úlomcích rohy troj= neb čtyrploché 
