214 
její. Tomu-li iak, tedy řeží nejspíše ona rozmanitá hejna tak zvaných výkalů hvězd jakož i ti 
rozliční proudové povětroňů, každý z myriad malých těles nebeských pozůstávaje, 
dráhu naší země, při čem si je co s asteroidy uzavřený kruh tvořící a v něm jednu 
dráhu sledující představiti můžeme, an k tomu ony tak zvané malé oběžnice mezi Smr- 
tonošem a Kralomocem, — vyjma Mudřenu, — ve svých přísně spletených dráhách po- 
dobný příklad podávají. Tím by se také vysvětlil výjev oněch dvou povětroňových proudů 
které arabští spisovatelé k hejnim kobylek připodobňovali, totiž: a) proud listopadový 
(12.—14. listopadu) a b) proud slavnosti svat, Vavřince (9.—14. srpna), také jeho slza- 
mi ohnivými zvaný. | 
V první polovici 19. stoleti povstaly vůbec 4 náhledy o původu povětroňů, které 
se krátce taklo vysloviti dají: 4. tellurický, 2. atmosférický, 3. selenický a 4. kos- 
mický. Skorem všecky se již u Řeků a na začátku novějšího věku více méně zřejmě 
vylknuté nacházejí. 
Náhled tellurický se v tom zakládá, že prý povělroně výtvorové sopek pozém- 
ských jsou; však proli němu svědčí: a) že dle skoumání všech nerostopisců žádné 
opravdivé a podslatné podobnosti, lím méně totožnosti. mezi horninami pozemskými a 
povětroni nestává, jak i z lučební povahy těchto se lehce poznalo; b) že se blíže so- 
pek nepozorovalo, aby pády povětroňů byly hustější a četnější, co by se dle této domněnky 
nevyhnutelně stáli muselo; (©) nemůže žádná sopka hmoty své ani do takové výšky 
ani s takovou planetarní prudkostí vychrlili. Náhled lento, beze všeho vědeckého dů- 
vodu jsa, ukazuje se co pouhý výmysl řídkých telluristů, Však i druhý náhled, který 
utvořování povělroňů do vzduchového oboru země naší klade, nemohl se posud volně 
rozšířiti, poněvadž následující sady dle něho se pochopiti neřku-li pak vyvrátiti nedají : 
a) ve vzduchu se nenalézají takové látky, z nichž se povětroně skládají, jako železo, broník, 
křemík; b) v lakové výšce, v které povělroně již utvořené spatřujeme, a kde vzduch 
na milionkráte řidší jest než nad povrchem země, není dosti látky k takovým hmotám 
železným, ani kdyby všecko — važitelné jakýmsi šotkem v železo obráceno bylo; 
c) nedá se tlak nesmírná rychlost pohybování a skoků obloukových u povělroňů 
vysvělliti, a pak by jich padání od událostí na naší zemi, od ročních a denních časů, 
povětří, pásem a t. d. odvislým býti muselo, čehož se však nenalézá; d) při tom by 
se ryzé železo a siřilec jeho vlhkostí vzduchu okysličiti musely, aniž také dokázáno 
jest, zdali všecky částky (prvky) povělroně skládající ve spůsobu parnatém stávali mo- 
hou.  Kdoby takové námílky za rozhodující neuznal, s lim bychom se dále darmo há- 
dali, an by pro něj, jakousi pevnou myšlénku majícího, ostatní důkazy všechny zbytečné 
byly. Poněvadž almosféristé k udržení svého výmyslu zcela nepochopitelných zásad 
užívají, muže se jim ne bez práva namílnouti, že svůj náhled na dvojí spůsob v povětří 
nahmatali. — Taktéž berou selenisté velmi zapleteného výkladu k potvrzení náhledu 
svého na pomoc, a přec konečně všecko k opáčnosti vede. Hledí nás toliž přesvědčiti, 
že prý povětroně ze sopek měsíce pocházejí. „Na počátku 19. století jal se Laplace 
dokazovati, že by tato mýšlénka přec nějakou pravdopodobnost do sebe míti mohla, načež 
i Biot, Poisson a jiní s -ní se obíruli, snad nejvíce proto, že jim dosti příležitosti k počí- 
tání dala. Konečně přišli k tomu výsledku, že by sopky v měsíci hmotě vyvržené nej- 
méně co do rychlosti 7424' v každé vteřině uděliti musely, aby talo na zem dopadnout 
mohla. Však jim naproti tomu Olbers neméně ostře vypočítal, že dle pozorované čerst- 
vosti při pohybování povětroňů (4—7 mil ve vteřině) a jich padání na zemi naší začá- 
